- Jak to vypadá? - Už budeme připraveni.
Nějaké teorie ohledně toho rušení?
Možná zbloudilé rádiové vysílání?
Ale pro případ tu mám pár feritových tlumičů a rádiových tlumivek.
- Určitě to chceš podstoupit? Posledně... - Když ona je tak osamělá.
Pak výtečně.
Výtečně.
Caliburnský dům, čtvrtá noc. 25. listopadu 1974.
23:04.
Promlouvám k duši, která obývá tento dům.
Jsi tu? Slyšíš mě?
Mluvím ke ztracené duši, jež se zde zdržuje.
Přijď, mluv se mnou.
Ukážu ti cestu domů.
Ukážu ti cestu domů!
Emmo?
Je tak...
Co?
Mrtvá.
Baf! Zdravím. Hledám tu ducha.
- A vy jste? - Krotitelé duchů!
SCHOVEJTE SE přeložil Hurley
- Já jsem Doktor. - Doktor co? - Třeba. A tohle je Clara.
Hele vás. Vy jste ale teda jiný!
Vy jste major Alec Palmer. Člen Neobvyklých z Baker Street.
Z Ministerstva neušlechtilého vojenství. Špionáže,
sabotáže a průzkumy za nepřátelskou linií.
Jste nadaný malíř, profesor psychologie
a lovec duchů!
Je mi obrovským potěšením.
Profesor Palmer byl ale po většinu války zajatcem.
To je lež statečného muže zapojeného do tajných operací.
A medaile si schovává ve skříni.
Ale to vy víte, protože jste Emma Grayling!
- Profesorova společnice. - Asistentka.
Rok 1974. Jste asistentka a "neobjektivní zařízení".
- Má zvláštní schopnosti. - Chápu, ale díky.
Klid, je od vojenské rozvědky.
- Proč tu vlastně jste? - Kontrola bezpečnosti.
Ministerstvo se vám tady tomu chce podívat na kobylku.
- Mám vás tu zkontrolovat. - Na to nemají právo.
Klid, za pět minut nás máte z krku.
Hele! ACR 99821! Príma.
Pěkný páčkový přepínače.
Ty já vážně žeru.
Rád říkám slovo "páčkový".
Skvělý přídavný jméno.
Hele, nehrabej se jim v tom!
- Co je tohle? - Bezpečnostní věcička, bohužel přísně tajná.
Vědátoři s novýma vynálezama nelení.
A co vám to říká?
Že jste nebyli vystaveni žádnému nebezpečnému transmundanovému záření.
Takže...
Kde je ten duch?
Jen mi ho ukažte.
Čas na duchy.
Tohle si nenechám vyfouknout, jasné?
- Ani moc ne. - Neukradnete mi můj výzkum,
abyste pak slíznul všechnu smetanu.
To už nikdy, Doktore. Tohle je můj dům. Patří mně.
- Tohle je vážně váš dům? - Ano.
Pardon, to jste zašel do banky a řekl:
"Ten obří strašidelný dům na blatech, kam nepáchnou ani tuláci,"
"přes který ani ptáci nelétají,"
"tak tenhle si chci koupit." Takhle?
Ano, přesně tak.
To je neuvěřitelně statečný.
My jen chceme zjistit, co se tu děje, majore.
- Pro Ministerstvo? - To vám nemůžu říct.
Dobrá.
Pojďte za mnou.
Co to je být empatik?
Občas cítím pocity, tak jako telepat cítí myšlenky.
Občas, ale ne vždy.
Empatici. Ti nejcitlivější lidé, které kdy potkáš.
A taky ti nejosamělejší. Vystavují se všem těm skrytým pocitům.
Vině, bolesti, žalu.
- Doktore? - Ano. - Pšt.
Můžete se podívat?
Caliburnský dům je přes 400 let starý.
Ale ona je tu ještě mnohem déle.
Caliburnský duch.
Je zmíněna v saské poezii a farních pověstech.
Přízrak dámy, Dívka v temnotách,
Čarodějnice ze studny.
A je skutečná? Vážně skutečná?
Ano. V 17. století ji spatřil místní duchovní.
Sepsal, že její přítomnost byla doprovázena
"hrozivým klepáním, jakoby chtěl vstoupit sám Ďábel."
Američtí letci tu během války nechali lančmít v konzervách.
Ty se pak našly zazděné pro služebnictvo v roce 1965
s několika ručně psanými zprávami. Prosby k duchovi.
"Pro lásku boží, přestaň křičet."
Nikdy se nemění.
Úhel a rámování je jiné, ale ona je vždy ve stejné pozici. Proč?
To nevíme.
Je to objektivní fenomén, ale naše zařízení ji nedokáže zachytit.
Bez přítomnosti silného empatika.
Přesně tak. Dobrá práce.
Ví, že tu jsem.
Cítím ji.
Volá mě.
Co říká?
"Pomoz mi."
"Čarodějnice ze studny."
A kde je ta studna?
Kopie nejstaršího plánu, který jsme našli.
Na pozemku žádná studna není, nebo jsme alespoň žádnou nenašli.
- Tak jdeš? - Kam? - Najít ducha.
- Proč bych měla chtít? - Protože chceš. - To bych se hádala!
Dělám teď rozhodnej výraz.
Copak ho nevidíš?
Dobře.
- Beru to jako výzvu. - Ber. Ale nevycouváš?
Hudební místnost je srdcem domu.
Když ji skutečně najdeme, co jí řekneme?
Zeptáme se, jak se z ní stalo cokoliv, čím teď je.
- Proč? - Protože to nevím. A nevědomost je...
Jakej by byl opak sladkýho?
- Hořký? - Jo. Hořká nevědomost.
Opravdu je z Ministerstva?
To nevím.
Má na to vystupování.
Rozmarné a geniální.
- A klamné. - Ano, je to lhář.
Takoví už ale lidé bývají,
když si v životě něčím prošli.
Zkušenosti dělají lháře z nás všech.
Lžeme o tom, kdo jsme,
co jsme udělali...
A co cítíme?
Ano.
To vždycky.
Měl bych teď nějak zkontrolovat
vybavení a tak...
Jistě.
Hudební místnost. Srdce domu.
Necítíš něco?
- Ne. - Máš pěkně nahnáno.
Nepřijde ti, jako by tě někdo sledoval?
Jak to poznám? Takový to divný šimrání na zátylku?
- Jo. - Tak to trochu jo.
Teda trochu hodně.
Myslím, že tu je.
Studený místo. Děsivý.
Studený, teplý.
Doktore?
- Doktore! - Co?
Z tohohle nejsem moc šťastná.
Ne.
Co to bylo?
Nepřijde ti tu chladněji?
Už přichází.
Co je tohle?
Hodně hlasitej zvuk.
Hodně hlasitej a hodně naštvanej.
- Ale co ho dělá? - Nevím, neděláš ho ty?
- Doktore? - Jo?
Sice se teď trošičku bojím,
- ale jsem pořád dospělá. - Převážně. A?
Takže za ruku mě vyloženě držet nemusíš.
Claro, já tě za ni ale nedržím!
- Stalo se tohle už někdy? - Nikdy.
Foťák!
Doktore?!
Pomoz mi!
Doktore.
POMOZ MI
To si radši dám šálek čaje.
Já taky.
Whisky je jedenáctej nejhnusnější vynález vůbec.
Na Ministerstvu jsem vám trochu nakoukl do záznamů.
Za války jste si leccos prožil.
Překažení U-Boot operací napříč Severním mořem,
sabotování železničních drah v Evropě.
Operace Gibbon, ta s poštovními holuby. Paráda.
Miluju poštovní holuby.
Konal jsem svou povinnost, ale to i tisíce dalších.
Dokonce miliony. Já měl jen to štěstí, že jsem se vrátil.
Jak ale mohl takový válečný hrdina skončit
hledáním duchů v opuštěném starém domě?
Protože jsem zabíjel.
A způsoboval jsem zabíjení.
Posílal jsem mladé muže a ženy na smrt.
Ale já přitom stále žiju.
To vás dokáže pronásledovat. Žít po tolika...
...jiných věcech.
Měli jste s profesorem Palmerem někdy... něco?
Ne.
Proč ne? Přece víš, co k tobě cítí.
Zrovna ty.
Já nevím.
Lidem jako jsem já, občas se nám pletou signály.
Myslíme si, že lidé cítí to, co chceme, aby cítili.
Pokud pro nás něco znamenají.
- I když vlastně o nic nejde. - Tady o něco ale jde rozhodně.
- Jak to poznáš? - Bije to do očí jako vystouplá brada.
Byl jsem sám, svobodný
a smrti za dobrou věc jsem se nebál. A byla to vážně dobrá věc.
Porážka nepřítele.
Kdybyste s nimi mohl ještě promluvit, co byste jim řekl?
Moc rád bych jim poděkoval.
Co myslíte, že je zač?
Ať je čímkoliv, nebude s ní sranda.
Můžu si půjčit váš foťák?
Dík.
A co ty a Doktor?
To asi ne.
- To je dobře. - Prosím?
Nevěř mu.
Srdce má chladné jako led.
Přijde mi, že mě pozoruje.
- Nemá mě ráda. - TARDIS je jako kočka.
Hodně podezíravá, ale dá se jí dostat pod kůži.
- Neměl bys tu na to něco mít? - Támhle.
Myslím, že jsem tam na to něco měl.
Porozhlídni se, jestli to najdeš.
Měl jsem to vůbec? Nebo snad už šílím?
Ale tady ne!
A to tě má mít ráda? Je teď celá mokrá. Noční můra bezpečnosti!
Promiň.
- Tak kam jdeme? - Nikam. Zůstáváme na místě.
Přesně tady. Pokud se mi to tedy podaří.
Takže kdy jdeme?
Výborně. Jednička s hvězdičkou.
- A odpověď? - Jdeme pořád. - "Jdeme pořád"?
- Jasnačka! - To přece ani není věta.
Má přísudek. Co ty na to?
- Trochu křiklavý. - Jde mi to k očím. - Mě z toho oči bolí.
Viděla jsi, kam se poděl?
Slyšel jsem motor, ale nevidím světla.
Zpátky. Horký! Horký!
Kdy teď jsme?
Tak před šesti miliardami lety. Mělo by být úterý.
Hned jsem zpět.
- Jsi v pořádku? - Jasně.
Prima, tak hlavně na nic nesahej a neksichti se.
Vlastně se radši ani vůbec nehýbej.
Nedýchej. Nebo dýchat teda můžeš.
Ale jemně.
Co se děje?
TARDIS ti něco řekla? Jsi na ni zlá?!
Ne, o to nejde.
Vážně jsme právě viděli život Země od začátku do konce?
- Ano. - A to ti nevadí?
Ne.
Ale jak to?
To TARDIS, ona... čas.
Šmrdli mrdli vír a tak.
Tak jsem to nemyslela.
Nedáš mi ani nápovědu?
Taháka?
Nejdřív v roce 1974 hledáš duchy,
máš všechno jako na dlani,
ale já se pro tebe ještě nenarodila a zároveň už jsem dávno mrtvá.
Je moje tělo tam někde venku? V zemi?
To nejspíš je.
Ale přesto tu spolu mluvíme. Já jsem duch.
Pro tebe jsem duch.
Všichni jsme pro tebe duchové.
Nejsme nic.
To ne. To nejste.
Tak co jsme? Co jen můžeme být?
Ta jediná záhada hodná vyřešení.
Co se děje?
Jen jsem zrovna viděla něco, co jsem nechtěla.
Co jsi viděla?
Že všechno končí.
Všechno ne. Láska ne.
Ne vždycky.
Tak! Hotovo. Všichni sem. Všichni dokola.
Duch Caliburnského domu.
Stále uvězněna v okamžiku hrůzy a trýzně. Ale co když ne?
Co když je jen někde, kde čas plyne pomaleji než tady.
Co když je sekunda pro ni sto tisíc let pro nás?
A co kdyby měl někdo kouzelnou budku, a to nejspíš modrou,
se kterou by ji mohl vyfotit co každých pár milionů let.
Ona není duch.
Je ale rozhodně ztracená.
Jmenuje se Hila Tacorian.
Průkopnice v cestování časem. Nebo alespoň bude za pár set let.
- Cestování časem není možné. Paradoxy... - Se samy vyřeší.
- Jak dlouho tam je? - Je to zapeklitá věc.
- Z jejího úhlu pohledu havarovala tak před třemi minutami. - Kde?
Je v kapesním vesmíru. Ve zkreslené ozvěně našeho vlastního.
Občas vznikají, ale nikdy ne na dlouho.
Náš vesmír. Hila Tacorian je v kapesním vesmíru.
Ty jsi lucerna zářící napříč oběma dimenzemi a vedoucí ji domů.
Zpátky do světa živých.
Od čeho ale utíká?
To je na tom to nejlepší, ještě totiž nevíme. Zjistíme to?
Co to je?
To nevím.
Ale nebojte!
- Tak co budeme dělat? - My ne. Ty.
Ty zachráníš Hilu Tacorian, protože jsi Emma Grayling. Ty jsi ta lucerna.
My ostatní se tu bohužel jen vezeme.
Potřebujeme pevné lano a modrý krystal z Metebelis III.
Plus nějakej pamlsek.
Nedělej to.
Nikdo tu ženu neprosil, aby riskovala život.
Nezaslouží si...
Jakkoliv je geniální nebo statečná, ona není ty.
Pro mě nestojí za zkřivení jediného vlásku na tvé hlavě.
Řekni mi, na co myslím.
To nemůžu.
Nemám tvůj dar.
Nepotřebuješ ho.
Podívej se na mě a pověz mi to.
Tak vidíš, čteš mi myšlenky.
- Nemůžeš prostě...? - Co?
Zaletět do paralelního vesmíru s TARDIS?
Není to paralelní, ale kapesní vesmír.
A navíc se hroutí.
TARDIS by se tam dostala,
její zdroj energie by z toho ale vykrvácel.
Byla by tam uvězněná, dokud by se celý vesmír nerozložil do kvantové pěny.
Což by trvalo zhruba tři minuty.
- Co je tohle? - Část z Oka harmonie.
- Neznám. - Ještě aby jo. Sám v tom mám maglajz. Posaď se.
Až ze samé dálky Metebelis III.
- Co to umí? - Zesiluje tvé schopnosti jako mikrofon.
Nebo prodloužená lopatka na hovínka.
- A co přesně je tohle? - Psychochronograf.
Není tohle náčiní trochu až moc z druhé ruky?
Tam nic jiného fungovat nebude.
Musím se dostat do jiné dimenze, lapnout cestovatelku
- a utéct s ní před monstrem, než se dimenze zhroutí. - Doktore?
Bude to bolet?
Ne.
Teda, nejspíš trošku jo. Asi i víc.
- Může to být k nesnesení. - Upřímně jsem sám zvědavej.
Mluvím ke ztracené duši, která obývá toto místo.
Promlouvám k Hile Tacorian.
Vidíte? Čarodějnice ze studny! Červí díra!
Studna reality. Průchod do ozvěny vesmíru. Připravena?
Připravena!
Geronimo!
Hilo!
Hilo Tacorian!
Raz,
dva,
tři!
Pomoz mi!
- Hila Tacorian, předpokládám. - Kdo jste vy?
Vesmír hroutí, my mrtví, 2 minuty. Na věty není čas. Opustit planetu!
Něco je v mlze.
Tak zdrháme!
Doktore!
Rychle!
Doktore, rychle!
Tudy ne, což znamená...
Nejspíš...
- Co se děje? - Průchod, kterým máme odejít. Nevím, kde ho mám.
- Tudy! - Doktore, vrať se!
- Doktore, jsme tady! - Co je tohle?!
Ozvěna domu v ozvěně vesmíru. Chytrá holka. Prvotřídní.
Doktore!
Hledá si to cestu dovnitř.
Nejsem dost silná!
Ještě pár vteřin!
Lapni to lano a třikrát zaber. Žádnej spěch.
- A co vy? - Půjdu po tobě.
Tak tohle byl ten zvuk. Paráda!
Ne!
Božínku.
Kde jsi?
Prober se! Otevři to!
- Omlouvám se. - To nemusíš.
- Musí to udělat znovu. - Nemůže! - Musí!
Nenecháme ho tam.
Vím, že si myslíš, že to nedokážeš,
ale podívej na tu ženu. Tu jsi zachránila.
Je tu jen díky tvé síle. Tak jako já.
No tak!
Pusť mě dovnitř, ty stará rašple!
Byl jsem ztracený, jako ona. Ale když jsem s tebou,
dáváš mi smysl k životu, Emmo.
Přivedla jsi mě zpátky mezi živé.
- Co je zase tohle? - Audiovizuální rozhraní TARDIS.
Vybírám obraz osoby podle tvých měřítek z miliard v mé databázi.
- Tento nejlépe odpovídá požadavkům. - Ty seš vážně rašple!
- Musíš pomoct Doktorovi! - Je v kapesním vesmíru.
- Tam se dostaneš. - Entropie by mi vysála energii.
Za deset vteřin bych zemřela.
Slyším pořád jenom "blá blá blá".
Tak rychle!
Doktore?
Slyšíš mě?
Doktore!
Ale no tak!
Doktore, slyšíš mě?
Jsme tu, vrať se!
Emmo?
Co po mně chceš?
Abych se tě bál?
To ty přece děláš. Schováváš se.
Jsi bubák pod postelí, co hledá, koho by pohltil.
Chceš, abych se tě bál? Zatím se ti to daří.
Já jsem Doktor a mám strach.
Doktore, rychle!
Tak proč tu pořád jsem?
Proč mě prostě nesežereš?
No tak. Protože mě pořád potřebuješ!
Potřebuješ, abych tě odnesl na zádech.
Na což ti říkám:
jen si pro mě pojď, chlapáku!
Chyť si mě!
- Chtěl jsi se mnou mluvit? - Pokud to nevadí. - Ne.
Nepřišel jsi sem kvůli duchům, že ne? Přišel jsi kvůli mně.
- Ano. - Proč? - Potřeboval jsem se tě na něco zeptat. Clara...
Ano?
- Co je zač? - Je to dívka.
- Ale konkrétně jaká? - Dokonale obyčejná dívka.
Moc pěkná a chytrá.
- A vyděšenější, než by sama přiznala. - A to je všechno?
Je to snad málo?
- Kam půjdeš? - Domů mě vzít nemůže, podle historie mám být pohřešovaná.
- Historii může změnit. - Nemůžu.
V čase jsou pevně dané body... Co?
Věděla jsem, že tam jsi.
Cítila jsem tě.
Já vím.
- Už jsme se...? - Nemohly jsme.
Ještě ses ani nenarodila.
Potkat jste se nemohly, ale mohla by být tvoje pra pra pra pra pra
pravnučka.
Vaše samozřejmě taky, ale to už vám asi došlo, že?
- Tak asi ne. - Paradoxy... - Se nakonec vyřeší samy.
Proto bylo to psychické spojení tak silné.
Hledala se krev vlastní krve.
Mimo čas. Tak všechno nekončí, ne? Láska ne. Ne vždycky.
Doktore, a co my?
Emma a já?
- Co s vámi? - Co by se teď mělo stát?
Co máme teď dělat?
Chytněte se za ruce.
To byste měli dělat. Držte se a nepouštějte.
V tom je to tajemství.
Doktore, z tohohle nejsem moc šťastná.
Potřebuješ, abych tě odnesl na zádech. Já tě nedržím!
Já sem tak opožděnej!
Notoricky opožděnej, to je můj problém.
Ale nakonec mi to vždycky docvakne. Jak žraloci dělají děti?
- Opatrně? - Ne, šťastně!
Žraloci se ale doopravdy neusmívají, mají jenom děsnou fůru zubů.
Ale dělají to ptáci, včely nebo dokonce i blechy!
Každá osamělá příšera potřebuje společníka.
Oni jsou dva?!
Je to ten nejstarší příběh ve vesmíru.
Kluk a holka se zamilují, ale události je oddělí.
Jednoho to hodí ven, druhého zase vtáhne dovnitř.
Od té doby po sobě napříč časem a prostorem touží.
Napříč dimenzemi. Není to duchařský příběh,
ale milostný!
Pardon.
Pardon, že vás ruším ve zbytku vašeho života.
Měl bych na tebe malinkatou prosbu.
Mrzí mě to, ale už to chápu!
Můžu tě za ní vzít!
Na bezpečné místo daleko odtud.
Můžete být spolu.
Tak honem, čeká na tebe!
No nazdar, ty starej milovníku!
A tady ji máme.
Připrav se na skok.
PŘÍŠTĚ
Když utíkáš s vesmířanem v budce, může se ti stát cokoliv.
Dobrá kořist, to poznám.
Kde je Clara? Pořád na palubě!
Pokud mi ji pomůžete zachránit, získáte kořist, o jaké se vám nesnilo.
- TARDIS je naloděná. - Co tu máš?!
Co jsi zač? Lest? Past?!
Až to získáme, rozebereme to tu.
- Pokud tu máme zemřít, řekneš mi, co jsou zač. - To nemůžu!
- Kam to jdeme? - Do nitra TARDIS.
přeložil Hurley