- Panenko na nebi, jste v pořádku? - Jo, nic mi není.
- Něco pro tebe mám. - Co?
- Ty sis ho nechal? - Samozřejmě.
- Proč? - Protože přesně tenhle list musel vyrůst přesně tak,
aby ho přesně ten správný vítr utrhl z přesně té správné větve
a on mohl vletět přesně do téhle tváře v přesně ten správný okamžik.
A kdyby se jen jedna z těchhle drobností nestala, nikdy bych tě nepotkal.
Což z něj dělá ten nejdůležitější list v lidské historii.
Panenko na nebi, jste v pořádku?
Výborně, přímo famfárově. Snad jen trošičku na rozpacích.
Rozpaky nejsou nebezpečný, že ne?
- Pokud vím, tak většinou ne. - Tak to se mi ulevilo.
- Nezlobte se, chce být jednou velká fotbalistka. - Nic se nestalo.
- Nazdárek.... - Clara.
Nazdárek, Claro.
majetek Clary Oswald
majetek Ellie Rowenwood 11 let
ELLIE OSWALD milovaná manželka a dcera
Je to jenom holka. Ale jak by mohla?
Nemůže být. Ale je.
Nemůže být!
Ona není možná!
PRSTENCE AKHATENU
Takže my skutečně cestujeme časem?
Z čeho je? Když můžeme skrz něj, musí z něčeho být.
- Jako je džem z jahod, ne? - Z jahod rozhodně není.
To by bylo nepřijatelné.
- A my můžeme kamkoliv? - Plus mínus.
- Můžeme cestovat dopředu i dozadu v čase? - I v prostoru.
Tak kam bych chtěla jít? Co bys chtěla vidět?
Já nevím. Znáš to, když se tě někdo zeptá
na nejoblíbenější knihu, a ty máš úplný okno? Tak to mám zrovna teď.
- A? Zpátky k otázce. - Dobře...
Ráda bych chtěla vidět...
Ráda bych chtěla vidět
něco parádního.
Cítíš to světlo na víčkách?
To je světlo z cizího Slunce.
Pár kroků dopředu.
- Připravena? - Ano... Ne. Ano.
Vítej na prstencích Akhatenu.
- To je tak... - To každopádně.
- Ale je toho víc. - Čeho?
Zhruba za pět, čtyři, tři, dva...
- Co to je? - Pyramida prstenců Akhatenu.
Posvátné místo Pěvců Akhetu.
- Čeho? - Sedmi světů obíhajících stejnou hvězdu,
jejichž obyvatelé věří, že život v celém vesmíru vznikl tady.
- Na téhle planetě. - Všechen život? - Ve vesmíru.
- A mají pravdu? - No, věří tomu.
Je to pěkný příběh.
Můžeme to vidět zblízka?
- Odkud jsou? - Většinou jsou to místní.
- A jak se jmenují? - Tohle jsou třeba Panbabyloňané.
Lugal-Irra-Kush.
Pár Lucanianů.
Hooloovoo.
Terraberserker z Kodionového pásu. Těch už tu moc nebývá. Ultramancer!
- Zapomněl jsem, jak se mi tu líbí. Musíme sem častěji. - Už jsi tu byl?
Kdysi dávno jsem tu byl se svou vnučkou.
Počkej!
Nějaké exotické ovoce. Netoxické, nehalucinogenní.
Hodně volných radikálů. A málo jiných věcí. Ne?
Proč tu všichni vlastně jsou?
Kvůli Slavnosti nabízení. Koná se zhruba jednou za tisíc let.
Je to tu velká věc. Něco jako palačinkový úterky.
Doktore?
- Co se děje? Proč se to zlobí? - Žádné to. Ona.
- Dor'een, tohle je Clara. - Dor'een? - Volnej překlad.
Zní trochu rozmrzele, ale je to zlatíčko.
Áno, jsi. Ptá se tě, jestli si nechceš pronajmout moped?
- Kolik stojí? - Žádný peníze, něco s citovou hodnotou.
Fotka, milostný dopis, tak něco. Tímhle se tu platí.
Předměty se záznamem vlastní historie. Čím jsou váženější, tím jsou cennější.
- Hrůza. - Lepší než kusy papíru. - Tak zaplať ty. - Čím?
Je ti přes tisíc let. Musíš mít něco, na čem ti záleží.
Doktore?
Jsi v pořádku?
- Viděla jste ji? - Koho? - Královnu let. - Koho?
Haló?
Ahoj! Jsi v pořádku? Neztratila ses?
Jsi v pořádku?
- Co tu děláš? - Schovávám se. - Proč?
Copak mě neznáte?
Promiň, vlastně ne.
- Tak proč jste za mnou šla? - Chci ti pomoct.
Nevěřím vám.
Vůbec netuším, kdo bys mohla být. Nikdy jsem tu nebyla, ani nikde podobně.
- Jen jsem zahlédla holčičku, co potřebuje pomoct. - Vážně? - Jo.
- A pomůžete mi? - Proto tu jsem. - Musím se schovat.
Merry, kde jsi?
Znám perfektní zašívárnu.
Merry, kde jsi?
- Co to je? - Taková časoprostorová létající tentononc.
- Je malá. - Tak koukej.
Ale no tak.
- Co se děje? - Nevím.
Asi mě nemá ráda.
No tak, pusť mě dovnitř.
Hej, holčičko!
Jmenuji se Merry.
Tak co se děje? Někdo ti chce ublížit?
Ne.
- Jen se bojím. - Čeho?
- Že to popletu. - Fajn, zkus mi to vysvětlit jako úplnýmu mimoňovi.
Jsem Merry Gejelh.
- Jsem fakt hodně přespolní. - Královna let?
Vybrali mě ještě jako dítě, když zemřela předešlá Královna let.
Jsem schránkou naší historie. Znám každou kroniku, každou báseň.
- Každou legendu, každou píseň. - Úplně každou?
- Já děják nesnášela. - A teď musím veřejně zpívat.
Zvláštní píseň pro Boha.
A vážně se bojím.
Každý se v dětství bojí. Já se vždycky bála, že se ztratím.
Měla jsem o tom noční můry a pak jsem se ztratila.
Na pláži v Blackpoolu, v pondělí o prázdninách.
- Bylo mi asi šest. Splnil se můj nejhorší sen. - Co se stalo?
Skončil svět. Puklo mi srdce.
A pak mě našla máma.
Najedly jsme se, uložila mě do postele a pověděla mi příběh.
Nesejde na tom, kde jsi,
jestli v džungli, na poušti nebo na Měsíci.
Ať si připadáš jakkoliv ztracená, nikdy úplně ztracená nebudeš.
Protože tu vždycky budu já a já tě vždycky najdu.
Úplně pokaždé.
- A pak už jsi se nikdy nebála? - Bála jsem se každou chvíli.
Ale nikdy už jsem se neztratila.
Tahle tvoje zvláštní píseň, čeho se na ní přesně bojíš?
Že ji popletu a že rozzuřím Praotce.
A myslíš, že ji popleteš?
Já totiž ne. Určitě ji nepopleteš.
Věřím, že ji zazpíváš správně, Merry Gejelh.
- Co jsi dělala? - Prozkoumávala.
A kam jdeme teď?!
Spi, můj drahý králi,
ulehni,
můj válečníku,
můj drahý králi
Pardon, pardon, s dovolením.
- Smíme tu vůbec být? - Tiše! - Myslím to vážně. - Pardon.
Akhatene,
Ulehni, můj králi,
spi na věčnost,
spi, můj drahý králi,
ulehni,
Ó, Bože Akhatenu
Zpívají mumii v tamtom chrámu.
Říkají mu Starý bůh nebo někdy Praotec.
Co to zpívají?
Dlouhou píseň, nekonečnou ukolébavku, kterou boha živí.
Už po miliony let ho tím udržují ve spánku.
Předávají si to sbormistr na sbormistra. Z generace na generaci.
- Co to dělají? - Nabízejí cenné dary.
Mementa pro Starého boha.
Ó, Bože, Ó, Bože,
- Ó, Bože Akhatenu - Spi, můj drahý králi
Ulehni...
Ulehni,
Ó, Bože, ochraň nás
Co se to děje? Je tohle normální?
Udělá někdo něco?
Haló? Tak pomůže jí někdo?
Proč odcházíme?
Nemůžeme jen tak odejít, je to moje vina!
- To já ji do toho uvrtala. - Hele.
Jednu věc o cestování se mnou musíš vědět, vedle modrý budky a dvou srdcí.
Od nikoho nikdy neodcházíme.
- Potřebuju něco s osobní hodnotou. - Přece musíš něco mít.
Tohle, ale to se nám může hodit.
- Po tisíci letech u sebe nosíš jenom šperhák? - Šroubovák!
Ten je po mámě.
Merry!
Brzdy!
- Čas se mě pustit. - Nemůžu. - Musíš!
- Děsně to bolí. - Promiň.
Frekvenčně modulovaný akustický zámek! Klíč se mění gazilionkrát za sekundu.
- Otevřeš ho? - Technicky ne, prakticky taky ne.
Ale můžu se do toho zkusit opřít.
Nikdy se neprobouzej ze svého spánku, Ó, Bože, nikdy se neprobouzej
- Jak tomu můžou přihlížet? - Tohle je posvátná půda.
- A ona je dítě. - A on je bůh. Alespoň pro ně.
Ó, Bože, nikdy se neprobouzej ze svého spánku
Spočiň svému znavenému tělu, nechej nás Tě uspat
- Neprobouzej se ze spánku - Nevím, co dál.
Co se teď stane?
Merry, drž se! Za chvíli jsme u tebe. Doktore?
- Ano! Nazdar! - Co nazdar?
Šroubovák se napojil na frekvenci zámku. Teď můžu udělat tohle.
Nazdárek. Já jsem Doktor a Claru už znáš.
Dnešek pro ni měl být oddechovka, ale třeba to ještě srovnáme.
Tak jdeš?
- Zmínil jsem, jak jsou ty dveře těžký? - Probudíte ho!
Vážně až pozoruhodně těžký.
- Merry, musíme jít. - Tak běžte. - Bez tebe ne.
Řekla jsi, že to nepopletu a popletla jsem to! Podívej, co se stalo!
- Nepopletla jsi to. - Jak to můžeš vědět? Běž pryč!
- Běž, nebo nás všechny sní. - Je sice hnusnej, ale upřímně,
zas tak velkej není.
Nesní naše těla, ale naše duše.
Tebe nechce, chce mě.
Když neodejdeš, sní i tebe!
A to ty nechceš, že ne? Ty chceš,
abychom odešli těmihle neuvěřitelně težkými dveřmi a už se nevraceli.
- Ano. - Chápu. Clara má pravdu.
To se vážně nikdy nestane.
- Tos nás tu právě zamkl?! - Jo.
- S obludou požírající duše? - Jo. - Je se odtud vůbec jak dostat?
- Než sní naše duše? - Pokud možno. - Nejspíš. Většinou to nějak jde.
Doktore,
proč pořád zpívá?
Snaží se Starého boha znovu uspat. To už teď ale nepůjde.
Už přichází, ať chceš nebo ne.
Tak radši zdrhej.
To je všechno? Konec Písně?
Konec Písně.
Jmenuji se Chorister Rezh Baphix a Dlouhá píseň skončila se mnou.
Konec Písně. To bychom měli.
Á, hele ho! Probudil jste ho!
Je vzhůru? Co to dělá?
Normální ranní rozcvička. Ne, neprobudili jsme ho. Ani ty ne.
Je vzhůru, protože nadešel čas krmení.
- Na tobě a tvých příbězích. - Neříkala příběhy, ale duše.
Totéž. Duše se skládají z příběhů.
Cokoliv se nám kdy stalo. Lidi, co jsme milovali, ztratili
a co jsme nečekaně zase našli. Nabízí mu ryzí duši.
- Duši Královny let. - Děsíš ji!
Taky by se měla bát. Obětuje se.
Měla by vědět, co to znamená. Víš to, Merry?
- Bůh si mě vybral. - Že se živí na tvé duši z něj nedělá boha.
Je to upír.
A nemusíš se mu odevzdávat.
Můžu ti povědět jeden příběh? Nejspíš ho neznáš.
Všechny prvky ve tvém těle byly před miliony let
skuty v srdci vzdálené hvězdy, která explodovala a zemřela.
Ta exploze rozptýlila jednotlivé prvky napříč pustiny hlubokého vesmíru.
Po tolika milionech let
se ty prvky znovu spojily a zformovaly nové hvězdy a planety.
A pořád dokola se rozdělovaly a zase spojovaly,
tvořily boty, lodě, vosk, zelí a krále.
Až nakonec stvořily tebe.
Jsi v celém vesmíru jedinečná.
Jedna jediná Merry Gejelh.
Nikdy už nebude další.
Zbavení se téhle existence není obětavost, ale plýtvání.
Takže když se neobětuju...
Nikomu se nic nestane.
- Jak? - Vždycky to nějak jde.
Slibuješ?
Celými svými srdci.
Tak už jsme se protáhli?
Něco se blíží. Co?
- Vigilové. - Co jsou Vigilové?
Pokud se Královna let odmítne odevzdat,
jejich práce je jí nakrmit Praotce.
Omlouvám se!
- To zrovna! - Dál už ani krok! Jsem ozbrojenej...
šroubovákem!
Claro, šroubovák!
Znáš všechny příběhy, musíš odtud znát jinou cestu.
Existuje tajný příběh o zloději z chrámu a Nimmerově dveřích.
A ta píseň otevře tajné dveře? Jak zní? Umíš ji zazpívat?
Běžte!
Doktore!
Kde jsi?
Kam se to poděli?
Praotec je vzhůru, už nejsou třeba.
Neříkáš to moc nadšeně.
Právě jsem asi udělal pěknou taktickou prkotinu. Popletl jsem si termíny.
Myslel jsem, že Starý bůh je Praotec, ale není. Je to Praotcův budíček.
- On tu vážně je Starý bůh? - Bohužel ano.
Panenko na nebi!
- Co budeme dělat? - S tímhle? Netuším.
Nemáte nápad?
Slíbil jsi to!
- Slíbil! - Ano, slíbil.
Teď nás všechny sní. Rozšíří se a pozře všech sedm světů.
A až tu všechno sežere, vydá se mezi další hvězdy.
- Práskneme do bot. - Kam?
- Tak do severní Anglie. - Tam je moc hezky!
Dali bychom si koláčky. Ty tam měli v roce 1927 výborný...
- Budeš s tím bojovat, že jo? - Bohužel to tak nakonec asi dopadne.
- Už jsem viděl větší. - Fakt? - Děláš si srandu? Je to obří!
- Zůstanu tu s tebou. - Ne. - Pomůžu ti.
- Nepomůžeš. - A co to, co jsi říkal?
Že nikdy od nikoho neodcházíme?
To ne, ale když opatrujeme něco cenného,
utíkáme. A utíkáme tak rychle
a tak dlouho, dokud nejsme pryč ze stínu.
Teď upalujte. Vezměte si moped.
Já se projdu.
Nápady?
Ne. To jsem si myslel.
Nuže...
Božíčku.
Nebojí se?
Myslím, že bojí.
Myslím, že se hodně bojí.
- Chci mu pomoct. - To i já.
Odpočívej,
můj válečníku
Takže udělám tohle.
Povím ti příběh.
Probuď se
a nech plášť života
spočinout na tvých kostech
Slyšíš je?
Všechny ty lidi, co žijí ve strachu z tebe a tvého soudu?
Všechny ty, jejichž předci se ti odevzdali?
Obětovali se ti?
Slyšíš je zpívat?
Probuď se
Myslíš si, že jsi bůh?
To ale nejsi.
Jsi jen parazit živící se závistí cizích životů.
Krmíš se na nich.
Na vzpomínkách lásky, ztráty, narození, smrti, radosti a žalu.
Tak si vem mě.
Vem si moje vzpomínky.
Snad máš pořádnou chuť k jídlu.
Protože už jsem na světě dlouho a leccos jsem zažil.
Vyšel jsem z poslední Velké časové války.
Prožil jsem zánik národa Pánů času.
Spatřil jsem zrození vesmíru a sledoval,
jak z něj čas vyprchával, až nic nezbylo.
Žádný čas ani prostor.
Jenom já.
Procházel jsem vesmíry, jejichž fyzikální zákony vzešly z mysli šílence.
Sledoval jsem vesmíry zamrzat a jejich výtvory hořet.
Viděl jsem věci, kterým bys nevěřil.
Přišel jsem o věci, kterým bys nerozuměl.
Znám tajemství, která nesmí být prozrazena.
Vědění, která nikdy nesmí být vyřčena.
Vědění, ze kterých by parazitující bohové vzpláli.
Tak jen do toho!
Jen si to všechno vem, zlato!
Jen si to všechno vem!
A já tě vždycky najdu.
Úplně pokaždé.
Od nikoho neodcházíme.
Pořád máš hlad?
Něco jsem ti přinesla.
Ten nejdůležitější list v lidské historii.
Ten nejdůležitější list v lidské historii!
Plný příběhů. Plný historie.
A plná budoucnost, která se nikdy nestala.
Dnů, které měly nastat, ale nikdy nepřišly.
Předány mně.
On není jen minulostí, ale i nenastalou budoucností.
Každý den našich životů má miliardy dní, které nenastaly. Nekonečno.
- A tyhle všechny patří mé mámě. - No tak si pro ně pojď!
Nažer se.
Nebo už máš dost?
Nedivím se.
Protože mezi tím, co bylo, a co mělo být, je rozdíl, že ano?
Jednoho je sice hodně, ale druhého je nekonečně.
A nekonečno je až příliš mnoho. I na tvůj žaludek.
Všude dobře, doma nejlíp!
Vypadá to tu jinak.
Stejnej dům, stejný město, stejná planeta.
Dokonce i stejnej den. Hezky.
Trefa do černýho!
Tys tam tehdy byl, u mámina hrobu. Díval ses.
- Cos tam dělal? - Nevím. Já jen...
- Ujišťoval jsem se. - O čem?
- Někoho mi připomínáš. - Koho?
Někoho, kdo umřel.
Tak ať byla kdokoliv, já nejsem ona.
Chceš, abych s tebou cestovala, dobře.
Ale nehodlám ti za někoho dělat náhražku.
- Nebudu soupeřit s duchem. - Ne.
- Chtěli ti ho vrátit. - Kdo?
Všichni. Všichni ti, které jsi zachránila.
Ty a nikdo jiný.
Claro.
PŘÍŠTĚ
- Kolik jich zbylo? - 12. - Tahle ponorka je plná nukleárních hlavic?
Co udělá, až to zjistí?
- Zvedněte ji! - Kdo je tam?
Jsme to jediné, co stojí mezi tímhle stvořením a zkázou světa.
Odjišťuje hlavice!
Claro, vypadni odtamtud!
Nechám tuhle ponorku zničit, než na to tlačítko vůbec dosáhneš!
přeložil Hurley