- Do postele! - Ale mami... - Georgi, nebudu to opakovat.
Přijdu pozdě do práce.
Je to jenom výtah.
- Mně se to nelíbí. - Co děláme s věcmi, které se ti nelíbí?
- Dáme je do skříně. - Musíš udělat tu věc, mami!
Musí to být pětkrát!
Prosím, zachraňte mě před příšerami...
Už je to v pořádku?
Nemáš se čeho bát, Georgi.
Dobrou, zlatíčko.
- Jak to šlo? - Je v posteli.
Mám o něj strach. Proč se pořád všeho bojí?
- Potřebuje pomoc. - Má nás. - Potřebuje doktora.
Prosím, zachraňte mě před příšerami...
"Prosím, zachraňte mě před příšerami."
Tohle už jsem dlouho nedělal.
Nedělal co? Co chceš dělat?
Domácí vizitu!
NOČNÍ DĚSY
- Bez urážky, Doktore... - S urážkou.
- ...ale sem jsme mohli dojet autobusem. - To mě fakt uráží!
Vždycky to nemůžou být jen planety, historie a tak vůbec.
Jasně, že může! Planety, historie a tak vůbec! To normálně děláme, ale ne dneska.
Dnes odpovídáme na prosbu o pomoc z nejstrašidelnějšího místa ve vesmíru. Z dětské ložnice.
"Prosím, zachraňte mě před příšerami"?
- Kdo to poslal? - To právě jdeme zjistit.
- To zní jako dítě. - Přesně. Jako velmi vyděšené dítě.
Tak vyděšené, že se nějakým způsobem jeho nářek dostal až k nám.
- A ty jsi ho vystopoval sem? - Přesně.
Nahoru!
- Ahoj! - Zdravíčko!
Jsou tví rodiče doma?
Fajn.
- Jste tu kvůli odpadu? - Prosím?
Jsme z Podpory komunit a kontrolujeme komunitní... věci.
- Mohu vám pomoct? - Zdravím, promiňte.
- Máte tu v okolí nějaké problémy? - Je všechno v pořádku?
Nemůžu nosit odpadky ze schodů. Potřebuji nové klouby.
- Problémy? - Tím myslím...
Vycházíte dobře se sousedy?
- To on vás poslal? - Kdo?
- Jim Purcell. Všechno je v pohodě, jsem jejich domácí. Mají mě rádi. - Vy jste domácí?
- Nezajímají nás odpadky. Slečna? - Paní Rossiter.
- Myslel jsem, že o tom budete vědět. - Ano, ano víme. Promiňte.
Už mám novou kyčel. Až budu mít i kolena, zvládnu to. Nahoru a dolů jako Sherpa Tensing.
Mohu dovnitř?
Samozřejmě, že ne! Jste cizí!
Možná bude lepší, když přijdu jindy.
Já jsem Doktor!
- Musíme najít to dítě. - Nebo necháme ty příšery, ať ho sežerou!
- Našel jsi ho? - Akorát tři staré dámy, dopraváka a muže s deseti kočkama.
- Co vlastně hledáme? - Deset koček! Vystrašené dítě přeci.
- Našla jsem strašidelné děti, to se počítá? - Zkuste podlaží pod námi. Uvidíme se za chvíli.
Možná to byla jen nevyžádaná pošta.
- Cože? - Zpráva na psychopapíru. Třeba to nic není.
To bylo rychlé.
Claire řekla, že někoho zavolá.
- Sociální péči. - Ano!
Je to těžké... přiznat si, že vaše dítě má problém.
Vy máte problém, já mám problém. Vsadím se, že je v tom spojitost. Já jsem Doktor. A vy?
- Alex. - Ahoj, Alexi!
Takže...
Pověz mi o Georgeovi.
To je ale nepořádek.
Jsem jediná, kdo se stará.
Strašné!
Povídáš si sama se sebou, Elsie.
To je prý první znamení.
Božínku!
Vylez odtamtud!
Takhle chtít vystrašit starou dámu k smrti!
To se nedělá!
Jsi to ty, Georgi?
Řeknu to na tebe vašim.
Vylez, ty malý ďáblíku. Ukaž se.
- Už od narození byl zvláštní dítě. - Zvláštní je dobré, no ne?
Nikdy nepláče.
- Drží to v sobě. - Vytkněte mu něco a on na vás jen zírá.
- Kolik mu je? - V lednu mu bylo osm.
- Měl by z takových věcí už vyrůstat, ne? - Možná.
Ale poslední dobou se to zhoršilo.
Jo, už jsme mluvili o tom, že seženeme pomoc. Možná ho někam poslat.
Začal mít tiky a divně pokašlávat. Taky pořád mrká.
- Už se nám to vymklo z rukou. Bojí se všeho. - Pantafóbie.
Říká se tomu pantafóbie. Ne že by se bál pantů. Je to strach ze všeho, asi teda i včetně pantů.
Pardon, pokračuj.
- Nesnáší klauny. - Pochopitelné.
Staré hračky. Myslí si, že sousedka je čarodějnice.
Nesnáší koupání. Bojí se, že je něco ve vodě. Výtah prý zní jako něčí dýchání. Já nevím!
Nejsem odborník.
- Možná na to přijdete vy. - Budu se snažit.
Amy? Jsi tu?
Jo, tady. Ne. tady! To jsem já.
Jsi v pohodě?
- Asi jo. - Co se stalo s výtahem?
- Byli jsme ve výtahu, že? - Jo byli.
Jsme mrtví, žejo?
- Výtah spadl a my jsme mrtví. - Sklapni.
Zase jsme mrtví!
Musíme zjistit, kde jsme.
- Je jasný, co se stalo. - Fakt? Mně teda ne.
TARDIS zase blbne.
Nějaký časový...
skluzový... něco.
Doktor si zvoní na dveře paneláků a my jsme zaseklí v minulosti.
Teď jsme nejspíš v osmnáctým století.
Moje oblíbený.
Georgi, jsi v pořádku? Co se děje?
To nevadí.
Měl jsi noční můru?
To nebyla noční můra. Já nespal.
- Kdo jste? - Já jsem Doktor.
- Doktor? Vy si mě chcete odvézt? - Ne Georgi, jen si chci popovídat.
O čem?
O příšerách.
Trochu zanedbaný.
Musíme najít vchodový dveře. Pak můžeme odhadnout kde jsme a kdy jsme.
- Podívej! - Měděná pánev.
Ne, není.
Je dřevěná. Je jen namalovaná tak, aby vypadala jako měděná.
To je volovina.
Počkej.
Je tady vypínač.
Tak to nebude z osmnáctýho století.
To je skleněné oko.
- Přestaň s tím. - To nedělám já.
Jdeme.
Moment.
- Možná je to televizí. - Jasně.
Strašidelné věci, které si zapamatoval, a teď ho to straší.
- Tak jsme mu zakázali koukat na televizi. - Ne, to nedělejte.
- Pak si Claire myslela, že to někde četl. - Čtení je parádní!
Máš rád příběhy, Georgi? Jo?
Já taky. Když jsem byl v tvém věku, před...
asi tisíci lety, miloval jsem příběhy. O třech malých Sontaranech.
Daleckého císaře nové šaty. Sněhurka a sedm klíčů k soudnému dni. Klasiky.
Musí být rozbitá. Tyhle věci nesnáším.
Ale radši ji uklidíme.
Co třeba sem?
Ne? Do skříně ne? Proč ne, Georgi?
Totiž...
To jsme ho dávno naučili. Že všechno, čeho se bojí, schováváme do skříně.
- Děsivé hračky nebo obrázky. - A tam chodí příšery?
Není se čeho bát, Georgi.
Je to jen skříň.
Někdo je u dveří.
Zkusíme to dole.
- Dobrej večír. - Zdravím.
Jak se má Claire?
Dobře. Je v práci. Podívejte, teď na to není vhodná chvíle.
- Možná později... - A jak se má kluk?
Dobře.
Nerad to říkám, ale už je zase čas. A vy víte, že rád dostávám peníze včas.
Ale já zatím nemám práci a Claire dostane výplatu později. Můžeme se přece nějak dohodnout.
- To je baterka? - Šroubovák.
Sonický. A tak vůbec.
- Můžu to vidět, prosím? - Ano, můžeš.
Super, co?
Docela děsivý.
Nevrč na toho hodného pána, Bernarde. On nechce tatínka naštvat, že ne?
- Ne. - Podívej, synku.
Vím, na co myslíš.
"Strašlivej Purcell si jde pro nájem."
Se psem na řemenu! Tos nečekal, co?
Nejsem tak blbej, jak vypadám.
Vůbec nejsem blbej.
To je lepší, Georgi. Žádný slzy. Tak se mi to líbí.
Usměj se na mě, buď statečnej kluk.
Budeš to muset trénovat. Teď otevřeme tu skříň, no ne?
Není se čeho...
Mimo stupnici...
Ale jak?
Chci jen svý prachy, nic víc.
Tak dobrou. Pojď, hochu.
Promiňte to vyrušení.
- Tak co, otevřeme to? - Ne!
To bych nedělal!
- Proč? - Protože Georgovy příšery jsou skutečné.
Konečně!
Co je?
Nemají kliku! Obří dřevěná pánev a skleněný oko, ale žádná klika!
- A tyhle hodiny. - Cože?
Ty ručičky jsou namalovaný.
Měl byste být profesionál! Teď už vůbec neusne. To bylo nezodpovědný!
Naopak, Alexi. Od té skříně se musíme držet dál. Ošklivá skříň!
A ještě něco jsem přehlédl. Něco, co mám přímo před očima.
Asi byste měl odejít. Jen všechno zhoršujete.
Přestaňte dělat ten čaj! Chci, abyste odešel!
- Ne. - Cože?
Jak ne? Okamžitě odtud vypadněte!
Hned, prosím!
Tohle byl nejspíš špatný nápad.
- Poradíme si s Georgem sami. - Neporadíte.
Nebudete nám dirigovat naše životy!
Nezajímá mě, kdo jste nebo co jste tady způsobil. My si s tím poradíme.
Já nejsem jen profesionál.
- Já jsem Doktor. - A to má znamenat co?
To znamená, že jsem sem ušel pěknou štreku, Alexi.
George mi poslal zprávu, tísňové volání. To, co je v té skříni, je tak mocné a děsivé,
že to zesílilo strach malého chlapce až za hranice časoprostoru.
Skrze rudé a tiché hvězdy, mlhoviny hroutící se jako hořící oceány.
Skrze skleněná impéria a civilizace čisté myšlenky a celý ten úžasný a nemožný vesmír.
Podívej se mi do očí. Jsou velmi staré.
A můžu ti jednoznačně potvrdit,
že příšery existují.
Vy vůbec nejste ze sociálky, že ne?
Hezky popořadě. Nemáš tu nějaké sušenky?
Prosím... nechci tu být sama.
Jestli tu někdo je...
Prosím, pomozte mi!
- Slyšels to? - Jo.
Počkej!
- Přibližují se. - Jenže kdo?
Klid, je to jen loutka...
To je divný.
Říká zdravotní sestra cestující časem.
Radši ji necháme být.
Jedna dvě, loutka jde...
Co je na těchhle fotkách špatně?
Nicméně parádní čaj. Teď tu ale máme dilema.
Otevřeme tu skříň?
Cože? Jako vážně?
Pochopitelně, že ji otevřeme. No tak, Alexi! Jak jinak zjistíme, co se tu děje?!
- Ale říkal jste, že tam jsou příšery. - Příšery si dávám ke svačině.
Takže to bude vlastně jen kancelářská rutina.
Ale možná bychom ji neměli otevírat. Nemáme ponětí, jaká síla tam může být!
- No tak, Alexi, zešílel jsi?! Nemůžeme ji otevřít! - Ne, nesmíme!
- Takže je rozhodnuto. - O čem?
Otevřeme tu skříň.
Zase nic nedávají.
Nikdy nic nedávají, co, Bernarde?
Takhle jsem dopadl. No potěš.
Proč nedávají box? Měli ho dávat.
Asi si budeme muset zase pustit ten biják.
Tak moment!
Bernarde, pomoz mi!
Tohle nechápu. Mělo to být v té skříni. Ty údaje ze šroubováku, přece...
Kolik je Georgovi let?
Už jsem vám to říkal. Teď mu bylo osm.
- Takže si pamatuješ, kdy se narodil? - Samozřejmě!
- Štědrý den 2002. Ty a Claire, že? - Cože? Jo...
- Pár týdnů před jeho narozením. Vyprávěj mi o tom. - Nejlepší den mého...
Života.
Určitě?
- Ano. - Nezníš moc jistě.
Co tím chcete říct?
- Tohle se mi nelíbí. Už jsem vám říkal, abyste odešel! - Co se děje, Alexi?
- To je děsivý! - Ne, Alexi. Tohle je děsivý! Claire s malým Georgem. Novorozeně.
Necelý měsíc po Vánocích.
- Tak se podívej. Claire není těhotná! - Samozřejmě, vždyť nemůže mít děti!
- Zopakuj to. - Zkoušeli jsme všechno.
Už byla zoufalá. Nic nepomáhalo.
Claire nemůže mít děti.
Jak jsem to mohl zapomenout?
Kdo jsi, Georgi?
To přece není možné.
Georgi, co se to děje? To děláš ty?
Prosím, zachraňte mě před příšerami!
Proč tu nejsou žádná světla?
Chybí mi světla. To si člověk uvědomí, až když o něco přijde.
"Dokud nevyschne studna, voda nikomu nechybí."
Jen že tady jde o světla místo vody. Světla jsou fajn, no ne?
Kdyby to tu bylo prosvícený, neměli bychom se vůbec čeho bát.
Rory, už začínáš krapet panikařit.
Jasně, promiň.
Prosím, pomoc! Držte je ode mě dál!
Beru zpět. Panikař!
Neutíkejte, chceme si hrát!
Georgi, nedělej to! Chceme ti pomoct!
Jsme ve skříni!
- Jak to tu může být tak velký? - Hold prostornější, než se zdá.
- Kde to jsme? - Není to zřejmé?
Jsme v domě pro panenky.
V domě pro panenky ve skříni ve tvém bytě.
- Brzdi trochu. - Hele, dřevěný kuře. Hrnky, talíře, příbory, ovoce, kuře! Všechno dřevo.
Takže jsme buď v domě pro panenky, nebo v domácnosti, kde jí dřevo.
Nebo u termitů! Gigantických termitů. To je přece možný. Nebo ne?
Můžeš toho nechat? Co je zač?!
Co je George zač?
A jak jsem mohl zapomenout, že Claire nemůže mít děti?
Vjemový filtr, a hodně silný.
Přesvědčil Claire i všechny ostatní. Změnil vám vzpomínky. Ale co by tohle mohlo udělat?
Jen zrcadlo.
- Zamkni! - Nemá to zámek.
Něco muselo zareagovat na to, že Claire nemůže mít děti. Na tu potřebu. Jenže co?
To ty máš být ten odborník, co si dává příšery k snídani!
Dej si pohov. Starý oči, pamatuješ? Už jsem na světě nějakej ten pátek, víš?
Dokonce jsem byl na světě dřív, než se pátek ustanovil jako den v týdnu.
A nebo ne? Nemůžu si pamatovat všechno.
Jako snažit si vzpomenout na někoho z nějaký oslavy, když jsem tam byl nadvakrát.
- Co to je? - Výtah. Zvuk výtahu.
George se ho strašně bojí.
- Nemůžeme tu zůstat, musíme pryč! - A jak?
Musíme využít to jediné, co můžeme.
Vpustíme je dovnitř!
Překvapíme je a protlačíme se přes ně.
Hlava nehlava, jasný?
Čas si hrát!
Rychle!
Pětkrát.
Ta světla se rozsvítila pětkrát. Jeden z Georgových zvyků.
Musíme vždycky pětkrát zablikat světlem.
- To je ono! - Co jako?
- Co má George udělat, když se něčeho bojí? - Dát to... do skříně.
George není jen obyčejný chlapec.
Všechno, co ho děsí, vkládá sem. Hračky, dům pro panenky, strašidelný zvuk výtahu.
I jeho zvyky se toho staly součástí. Psychický depozitář všech jeho děsů. Ale co je zač?
Pane bože!
Ty máš zbraň?!
Není to zbraň... Musím vymyslet něco na dřevo.
Už to začíná být trapný.
Neutíkejte, chceme si jen hrát!
Obrovské psychické pole, vjemový filtr a ta potřeba...
Ta potřeba Claire... hloupej Doktor!
George je Tenza!
Cože to?!
Kukačka v hnízdě. Tenza.
Napříč vesmírem se jich klubou miliony. A pak hledají hnízdo.
Tenza dokáže vycítit přesné touhy svých potencionálních pěstounů.
- George je mimozemšťan? - Jo.
- Ale je to jen dítě! - Syn, jakého sis kdy přál.
To v tobě vycítil a vyhledal tě. Ale něco ho vyděsilo. A děsit nepřestalo. Všechno jsou to jen instinkty.
George si ani neuvědomuje, že to všechno ovládá. Musíme ho o tom přesvědčit.
Georgi, jen ty tohle dokážeš zastavit. Ale musíš věřit! Musíš si uvědomit, že jsi v bezpečí!
Já tě před příšerami nezachráním! To dokážeš jen ty sám!
Georgi, poslouchej!
Kde je Amy?
Georgi, musíš se svým děsům hned postavit!
Musíš otevřít skříň, jinak tu všichni zůstaneme navěky uvěznění!
Prosím tě, musíš to skončit!
Skonči to!
Georgi, dokázal jsi to!
Dokázal jsi to! Už je to dobré. Všechno bude v pořádku.
Ne!
Georgi, ty jsi tenhle svět stvořil.
Můžeš ho rozdrtit! Můžeš ho zničit!
Něco mu v tom brání.
Kdo jste?
Já jsem Doktor.
Vy mě odvedete pryč?
Tohle to celé spustilo. Bojí se, že ho nechcete.
- Že ho někdo odvede pryč. - Mluvili jsme o tom.
A on vás slyšel. Prioritou Tenzy je zapadnout. Být chtěný. A vy jste ho chtěli zavrhnout.
Nezvládali jsme to. Potřebovali jsme pomoc!
Ale to George nevěděl. Pořád si myslí, že ho opustíte.
Ale jak si ho jen můžeme nechat?
- Přece není... - Co není?!
Není to člověk.
Ne.
Tati!
Ať jsi nebo kdy děláš cokoliv, jsi můj syn!
A já tě nikdy neopustím.
Chlapečku!
Chlapečku můj.
Tati...
Božínku.
To mám z těch prášků!
- Byla jsem...? - Jo.
Zdravíčko! Vy budete Claire, předpokládám.
Claire, máte ráda uzenáče?
Poslali ho kvůli Georgovi.
Všechno vyřešeno. Užili jsme si, že?
- Vidíte? Je v pohodě. - To jako jen tak?
Ano. Důvěřujte mi.
Doktore, počkej! Nemůžeš jen tak...
Je to vyřešeno.
A to je všechno?
Mimo to, aby jedl zeleninu a dostal se na dobrou školu, ano.
Ale co když mu naroste další hlava, třetí oko nebo tak něco?
Nezapomeň, že je to Tenza. Dokonale se přizpůsobí.
Buď čímkoliv jen budeš chtít.
Možná se okolo puberty stavím ho zkontrolovat.
Chladnou vám uzenáče!
No tak, bando. Čas cestovat, zkoumat a zachraňovat!
V pořádku?
Asi jo.
Je fajn být zase pohromadě.
Tak honem.
Neříkal tu někdo něco o planetách, historii a tak vůbec?
Kam byste rádi? ... Nic?
- Ještě před chvílí jsem byla dřevěná loutka. - Výmluvy!
Je to jako mít tři přání.
- Celý vesmír? - Nebo vesmíry.
Jasně, jako měl Ali Baba. Co vy na to?
Tik tak, čas nepočká... dokonce ani na Doktora
PŘÍŠTĚ
- Kde to jsem? - V urychleném časovém toku!
- Amy! - Nezachránil jsi mě.
- Takže si musím vybrat? - Která je Amy Jedna?
Pokud se tě dotknou, usneš.
přeložili Hurley & Alisch