- Budu to já, Strýčku? - Ano, budeš.
Kéž bych tam jen mohl jít místo tebe, Idris.
Nebo radši ne, protože to bude fakt bolet.
Už to začíná.
Co se stane?
Synovec vysaje tvou mysl a duši z tvého těla a nechá ho prázdné.
- Bojím se! - To bys měla. Ale brzy dostaneš novou duši.
Připutuje sem Pán času!
Pak jsme přišli na to, že to nebyl robot, ale ten skutečný král.
Naštěstí jsem mu tu hlavu stihl přidělat.
- Ty těm jeho blbostem věříš? - Byla jsem u toho.
Varovná světla!
Musím se jich zbavit. Nikdy si nedají pokoj!
Pořád na to myslíš, že?
Viděli jsme ho umřít.
- 200 let v budoucnosti. - Ale stane se to.
- Co to bylo? - Dveře.
Zaklepaly.
Jsme v hlubokém vesmíru.
Velmi hlubokém.
A někdo klepe.
Jen pojď dál.
Pojď dál, ty jedna malá krasavice!
- Krabice? - Doktore, co to je?
Někdo mi napsal!
Nouzový sdělovací systém Pánů času.
Zabalíš do toho svoje myšlenky a pošleš je napříč časem a prostorem.
Někde je tam ještě jeden Pán času. A zrovna klaďas!
- Říkal jsi, že žádní jiní Páni času už nezbyli. - Ne ve vesmíru. Ale tam my nejdeme!
Ten had je symbol Korzára. Parádní chlapík.
To tetování si nechával v každé své reinkarnaci. Bez něj by nebyl sám sebou.
Nebo párkrát i sama sebou. Nestoudnice jedna!
- Co se to děje? - Opouštíme vesmír.
- To snad jde? - Hodně těžko!
Musím v TARDIS zrušit pár místností, abychom měli dost šťávy.
Sbohem bazéne, umývárno a sedmý squashový kurte!
- Kde to jsme? - Mimo vesmír. Kde jsme ještě nikdy nebyli.
Takhle to má dělat?
Něco nám bere energii.
Ale úplně všechnu! To přece...
To není možné!
Co je?
Jako by matrice, duše TARDIS, prostě zmizela.
Kam se jen poděla?
DOKTOROVA ŽENA přeložil Hurley
Tak do čeho se ten tvůj kamarád namočil?
Dostal se do takový brindy, docela zoufaá situace.
Stačí říct, že nevíš.
Ale co má být tohle? Skládka na konci vesmíru?
Ne na konci, mimo něj.
Jak můžeme být mimo vesmír?
Vesmír je všechno.
Představ si velkou mýdlovou bublinu s takovou tou menší uvnitř.
Ale to s tím nemá nic společného. Úplně vyhaslá. Koukněte na to.
Takže teď jsme v malým bublinovým vesmíru přilepeným na větším bubinovým vesmíru?
Jo... Ne, ale jestli ti to pomůže, jo.
Je to tu plné energie z trhin. Nejspíš se natankuje sama jen tím, že tu bude chvíli stát.
Tak, co si myslíme o tomhle místě?
Gravitace skoro pozemská, vzduch dýchatelný, ale trochu smrdí jako...
- Podpaží. - A kde se tu vzalo všechno tohle?
Je tu trhlina, občas sem skrz ní něco spadne.
Jako velký odtok vesmíru, kterým právě propadáme.
Zloděj! Ty jsi můj zloděj!
Dejte pozor, je nebezpečná!
Hele tě! Sbohem! Ne, jak se říká tomu druhému?
Pozor, držte se od ní dál!
Vítejte, cizinci.
- Promiňte nám tu šílenou osobu. - Co já jsem komu ukradl?
Ukradneš mě. Nebo už jsi mě ukradl.
Zrovna mě kradeš. Časy jsou docela složité, no ne?
Promiňte jí to. Pomátla se.
- Říkají mi Tetička. - Já jsem Strýček.
Jsem každého Strýček. Od ní se raději držte dál. Kouše.
Vážně? Výborně.
Kousání je úžasné! Skoro jako líbání, jenže v tom nejde soutěžit.
- Promiňte, je pomatená. - Nejsem. Jsem...
Jsem... už to mám na jazyku.
Dostala jsem nový nápad o líbání. Pojď sem!
Idris, ne!
Teď jsi rozhněvaný. Ne, ještě ne.
Budež rozhněvaný. Ty malé krabice tě rozhněvají.
Pardon, jaké malé krabice?
Tvoje brada je úžasná!
Znamená to vůni prachu po dešti.
- Petrichor. - Já se na nic neptal.
- Ještě ne, ale zeptáš. - Teď bys měla odpočívat.
Ano, dobrý nápad.
Kouknu se, jestli tu mám vypínač.
To už je mrtvá? Jak smutné.
Ještě dýchá.
Synovče, vem Idris někam, kde nikoho nepokouše.
- Á, zdravím! - Doktore, co to je?
V pořádku, to je Ood. Oodi jsou fajn, mám je rád.
Můžeš mluvit? Aha, je to rozbité.
Mohu?
Možná je to jen na špatné frekvenci.
Synovec byl rozbitej už když sem přišel. Napůl mrtvej.
Dům ho opravil. Tak jako nás všechny.
Pokud jste zachytili tuto zprávu, prosím, pomozte mi!
Pošlete signál Nejvyšší radě Pánů času na Gallifrey.
Pomoc, jsem pořád naživu! Nevím kde to jsem!
Jsem na jakési kamenité planetě.
Co to bylo? To byl on?
Ne, zachycuje to něco jiného.
To není možné.
Kdo tu ještě je? Ukažte mi je!
Jenom my čtyři. A Dům.
Synovče, vezmeš Idris někam, kde nemůže nikomu ublížit?
- Co je ten Dům? - Dům je všude kolem, zatíčko.
Stojíš na něm.
Tohle je Dům.
Tenhle svět.
Chtěl by ses s ním setkat?
Moc rád.
Tudy prosím. Jen račte.
Co se děje? Co to bylo za hasy?
Páni času.
Nejen Korzár.
Někde blízko je tu spousta
Pánů času.
Já...
Velké slovo. Smutné slovo.
Proč je to slovo tak smutné? Ne!
Bude smutné.
Tak pojďte.
Podíváte se na Dům, on se podívá na vás...
Už chápu.
Tenhle asteroid je vědomý.
Chodíme po jeho zádech, dýcháme jeho vzduch, jíme jeho jídlo...
- Čuchají jeho podpaží... - A plní mou vůli.
Jste tu nadmíru vítáni, cestovatelé.
Ten hlas, to na nás mluví ten asteroid?
Ano. Takže ty jsi něco jako mořsý ježek?
Tvrdý krunýř tvoří povrch, po kterém chodíme.
A ten měkký čvachtavý tentonoc uvnitř, to budeš ty.
Správně, Pane času.
Takže ty už jsi Pány času někdy dříve potkal?
Skrze trhlinu se sem dostalo mnoho cestovatelů, jako Tetička, Strýček nebo Synovec.
Opravuji je, když se rozbijí.
Takže tu nějací Páni času jsou?
Už ne, ale na mých zádech kdysi stávalo mnoho lodí TARDIS.
Po nás už nebudou.
Poslední Pán času. Poslední TARDIS.
Škoda, tvůj lid byl velmi laskavý.
Buď zde vítán, Doktore.
Odpočiň si. Pojez, přeješ-li si.
Nehodláme tu zůstávat, že ne?
Zdá se to být přátelská planeta. Doslova. Můžeme se tu porozhlédnout?
Jak jen budete chtít.
Dům vás miluje.
Tak vyrazíme, bando. Půjdeme si...
prohlédnout památky.
Co to bylo? Ryby snad mají prsty?
Jako malý kluk přestavující motorku...
Co to říkám? Proč to říkám?
Zloději! Kde je můj zloděj?
Zloději!
Jakmile se TARDIS natankuje, padáme odtud?
Jsou tu Páni času, slyšel jsem je. Potřebují mě.
Říkal jsi mi o nich a co jsi jim udělal.
Pokud jsou jako Korzár, jsou v pohodě. A já je můžu zachránit.
A pak jim říct, že jsi zabil všechny ostatní?
Můžu jim to vysvětlit.
Chceš po nich odpuštění.
To snad my všichni, ne?
Co potřebuješ ode mě?
Zapomněl jsem v TARDIS šroubovák. Mám ho v saku.
- To máš na sobě. - V tom druhým.
- Ty máš dvě? - Dojdu pro něj.
- Jen nebuď přecitlivělej, to pak děláš chyby. - Rozkaz, šéfe.
Zavolám ti z TARDIS. Rory, dej na něj pozor.
Rory, dej na ni pozor.
Říkala jsem ti, ať s ním zůstaneš.
Bude v pořádku. Je to Pán času.
To je jen jméno.
Neznamená to, že by snad věděl, co dělá.
Jsme tu. Šroubovák máš v saku?
Jo, někde tam musí být.
Hledejte pořádně.
- Tos udělal ty? - Já neudělal nic.
Sako, tak honem.
Kdepak jste?
Kde jen všichni můžete být?
Všichni nemůžou být tady.
Prosím, slyšíte mě...?
Jen obdivuji vaši sbírku nouzových signálů Pánů času.
Dobrá práce. Výborná.
Vážně jsem doufal, že tu najdu nějaké své přátele.
Přitom Oodův překladač zachytil jen tohle.
Volání o pomoc dlouho mrtvých.
Kolik Pánů času jste sem vlákali tak jako mě?
A co se s nimi stalo?
Dům je laskavý a moudrý.
A opravuje vás, když se rozbijete, já vím!
Ale jak vás opravuje?
- Máte oči dvacetiletého. - Díky.
Myslím to doslova. Jsou o třicet let mladší než vy.
Uši máte každé jiné, jednu ruku delší než druhou a jakpak válíte na parketu, když máte doslova obě nohy levé?
Dům vás opravil a zalátal už tolikrát, že z vašich původních já už nejspíš nic nezbylo.
Míval jsem deštník jako vy.
Tahle ruka mi padla jak ulitá.
Korzár.
Byl to fakt udělanej chlapík, viď, Strejčku?
Já dostala ruku a Strýček zase páteř a ledviny.
Dali jste mi naději a pak jste mi ji zase vzali.
To je nebezpečné provést komukoliv.
Bůh ví, co to udělá se mnou.
- V podstatě... utečte! - Ubohý Pane času. Už je příliš pozdě.
Dům je moc chytrý.
Šroubovák tu není a dveře se za námi zamčely.
Rory si mysí, že za tím je nějaké rozumné vysvětlení, ale beztak jsi nás obelhal.
Potřeboval jsem vás pryč z cesty.
- To ti nejsme dost dobří? - Jak věděla, že mě ty krabice rozhněvají?
- O čem to mluvíš? - Zůstaňte přesně tam kde jste!
Ne že bychom měli moc... na výběr.
Jak jsi věděla, že mě ty malé krabice rozčílí?
- Tady je můj zloděj. - Kdo jsi?
Už bylo na čase.
Nevěří nám a zase je přecitlivělej.
Tohle je zý, moc moc zlý.
Taky bych řekl.
Občas nesnáším, když mám pravdu.
Kdo jsi?
To mě nepoznáš jen kvůli tomu, že mě strčili sem?
- Říkali, že jsi nebezpečená. - Ne do té klece, hlupáčku. Sem.
Dali mě do ní.
Jsem... jak jen mi to říkáš?
Cestujeme spolu. Dělám:
Čas a relativní dimenze v prostoru, to jsem já. Jména jsou srandovní.
Já jsem TARDIS.
To teda nejsi. Jsi jen švihlá dáma, co kouše lidi. TARDIS je to uvnitř velké modré budky.
Ano, to jsem já. TARDIS typ 40.
Byla jsem vykopávka ještě za tvého mládí. A první věc, co jsi mi řekl, když ses dotkl mé konzole...
Že jsi ta nejkrásnější věc, co jsem kdy viděl.
A pak jsi mě ukradl. A já zase tebe.
Vypůjčil jsem si tě.
Vypůjčení zahrnuje záměr onu půjčenou věc zase vrátit.
Ale proč já bych tě kdy měla vracet?
- Ty jsi moje TARDIS? - Ano.
Můj Doktore.
V našem rozhovoru jsme konečně došli k bodu, kdy mě odtud pustíš.
- To jsou všichni lidé takoví? - Jací?
O tolik větší uvnitř.
Jak zní to slovo? Tak velké a složité.
A tak smutné.
Ale proč brát duši TARDIS a vložit ji do titěrné lidské hlavy?
- K čemu tě potřebuje? - Nepotřebuje.
- Jak to víš. - Dům jí lodi TARDIS.
Něco takového jsem tě slyšela říkat. V budoucnosti.
- Dům jí lodi TARDIS? - Tak vidíš. Co jsou to rybí prsty?
- Kdy to mám říct? - Každou chvíli.
Ovšem! Dům se živí energií z trhlin, které je každá TARDIS přecpaná k prasknutí.
A rybí prsty je označení jednoho moc dobrého jídla.
Ryby snad mají prsty?
Ale nemůžeš jen tak sníst TARDIS, to by tě zničilo. Ledaže...
Ledaže nejdřív vymažeš matrici TARDIS.
Takže tě vymazal.
Dům nemůže jen tak vymazat vědomí TARDIS. To by udělalo dír do vesmíru.
Vytáhne matrici, strčí ji do živé schránky a začne požírat její atronovou energii.
To všechno jsi se chystal říct. Předpokládám, že teď už nemusíš.
Poslal jsem tam Amy a Roryho. On je sní!
Amy, Rory, vypadněte odtamtud!
Něco tu nehraje. Ten Dům.
- Jde po naší TARDIS. - Utečte!
Nemůžeme, zamknul jsi dveře.
Zase jsem je odemknul.
No tak asi ne!
Doktore, tohle se mi nelíbí.
Otevři ty dveře!
Rory, chyť mě za ruku.
Amy, slyšíš mě?
Fajn, takže...
Teď vážně nevím, co si počít.
To je novej pocit.
Ať se stane cokoliv, alespoň jsme spolu.
A jsme v TARDIS, takže jsme v bezpečí.
Pravdu máš jen z půlky. Skutečně jste v TARDIS.
Jaké to úžasné dobrodružství.
Tohle jsem měl udělat už před půl mlionem let.
Takže, Amy, Rory, proč bych vás neměl prostě na místě zabít?
- Je pryč? - Snědl ji? - Ne, jenom unesl. Ale proč?
Už je čas, abychom šli.
A kam chcete jít?
Umíráme, zlatíčko. Čas pro Tetičku a Strejčka natáhnout bačkory.
Já jsem proti tomu.
Však je to tvoje vina, no ne?
Protože jsi Domu řekl, že tvoje TARDIS je ta poslední. Těžko se tak může živit dalšími.
Teď se vydá do vašeho vesmíru, aby jich tam našel víc.
- Ale nenajde. - Však on něco vymyslí.
Vlastně se cítím docela dobře.
Přece nemůžete jen tak umřít!
- Rychle, musíme se dostat na místo, kde jsem přistála. - Proč?
Protože tam budeme za tři minuty. Musíme jít.
Jak dlouho tyhle těla zhruba vydrží?
Umíráš!
Pochopitelně!
Do takového těla nepatřím. Co nevidět můžu prasknout ve švech.
Hlavně nebuď přecitlivělý.
To ti říká ta oranžová holka. Jsi Doktor, tak se soustřeď.
Na co? Jak? Jsem šílenec s budkou bez budky!
Zkejsnul jsem v odtoku vesmíru na blbým smetišti!
- Nejsem. - Co nejsi?
- Nejsem na smetišti. - Tak na čem tedy?
- Na smetišti plné TARDIS. Promiň. Jak se jmenuješ? - No sláva, po sedmi stech letech se konečně zeptá.
- Tak jak ti mám říkat? - Jako doteď... sexy!
Ale to jen, když jsme sami!
Však jsme sami.
Tak pojď, sexy!
Chodby. Já mám chodby.
Mám se toho o svém novém domově tolik co učit.
Ale ještě jste neodpověděli na mou otázku, děti.
Otázku?
Vzpomínáte si. Proč bych vás neměl na místě zabít?
No, protože...
Proč, Rory?
Protože zabít nás hned není žádná sranda.
A tu ty potřebuješ, no ne?
Na to jsi měl Tetičku a Strýčka, ne?
Mít někoho, koho bys trýznil. Míval jsem učitele, jako seš ty.
Potřebuješ se zabavit.
A zabít nás na místě by zábavný nebylo.
Tak mě zabavte.
Utíkejte.
Údolí napůl sežraných TARDIS.
Myslíš na to, co já?
Myslím na to, že všechny mé sestry jsou mrtvé a my se díváme na jejich ostatky.
Promiň, to jsem nemyslel.
Ne, myslel jsi na to, že by si ze stovek různých modelů mohl postavit vlastní konzoli TARDIS.
A vůbec ti nevadí, že je to nemožné.
Není to nemožné, dokud jsme naživu. Amy a Rory mě potřebují.
Takže jo, postavíme si TARDIS.
Už se bavíte?
Pocit, jak pobíháte uvnitř mě, si docela užívám.
Vypnul jsem gravitaci kolmých chodeb, takže buďte opatrní.
Zapoj tu hadici přímo do usměrňovače tachyonů.
Věř nebo ne, už jsem TARDIS jednou přestavoval. Vím co dělám.
Jsi jako malý kluk přestavující motorku.
- A nikdy si nečte návod. - Vždycky si čtu návod!
Co mám napsáno na vstupních dveřích? Po sedmi stech letech bys to mohl vědět.
- To není návod! - Dole je jistá instrukce.
- Je tam "Táhnout". - A co ty děláš?
- Tlačím! - Pokaždé, celých 700 let. Dveře policejní budky se otevírají směrem ven!
Snad si svoje dveře můžu otevírat jak se mi zachce!
Tvoje dveře? Víš jak dětinsky to zní?
- Ty nejsi moje matka! - A ty nejsi moje dítě!
Když spolu prozměnu můžeme skutečně mluvit, rád bych ti připomněl, že jsi nikdy nebyla spolehlivá!
- A ty snad ano? - Ne vždycky jsi mě vzala tam, kam jsem chtěl.
- Ale vždycky jsem tě vzala tam, kam jsi potřeboval. - To je pravda.
Nebylo by prima, kdybychom spolu mohli takhle muvit pokaždé?
I když budeš uvnitř budky?
Tak přece nejsem sestrojena.
Já existuji nad rámec času a prostoru, zatímco ty pořád jen něco žvaníš a taháš domů puberťáky.
- V pořádku? - Jedna z ledvin už selhala.
Na tom nesejde. Musíme dostavit tu konzoli.
Konzole bez pořádné schránky. Nebude to bezpečné.
Tohle tělo zemře za 18 minut, vesmír dosáhne absolutní nuly do tří hodin. Být v bezpečí je docela relativní.
Tak to abychom sebou hodili, co říkáš?
- Kde jsi byla? - Prošla jsem dveřmi a došla sem.
Byla jsi pryč celé hodiny!
To Dům. Pohrává si s TARDIS.
Tak tuty zpátky.
Musíš nainstalovat časový směrovač.
Jak se s tím dostaneme skrz trhinu?
Už to skoro máme.
Tryskový rozptylovač.
Retroskop, modrá věcička...
Víš, proč jsem si před všemi těmi lety vybrala zrovna tebe?
Já si vybral tebe. Nebyla jsi zamčená.
Pochopitelně. Chtěla jsem vidět vesmír, tak jsem si na to ukradla Pána času.
A jenom ty jsi na to byl dostatečně šílený.
Jasně. Koukni na to. Co by se teď jen mohlo pokazit?
To je normální.
Ne, počkej!
Pane bože!
Opustila jsi mě. Jak jsi mi to mohla udělat?
- Jak dlouho tu jsi? - 2000 let jsem na tebe čekal a udělala jsi mi to znovu!
Ale já nechtěla!
Je mi to líto.
Rory, co to děláš?
V noci pro mě přicházejí.
Každičkou noc pro mě přijdou a ubližují mi.
Pořád a pořád dokola.
Jak jsi mě tu mohla nechat?!
Jak jsi mi to mohla udělat?
Tak jdeme na to.
Sleduj tu TARDIS!
Ale no tak, energie z trhlin je všude okolo, zvládneš to!
Všechnu energii do tahu. Teď se uvidí.
Co se děje?
Nemůžu udržet náboj, nemůžu ji dokonce ani nastartovat. Nemáme šťávu.
Nevím, co dál.
Ty můj překrásný hlupáčku.
Máš to, co jsi měl vždycky. Mě.
Je mi to tak líto!
Vrtá se nám v hlavách.
Musíme běžet.
Zaměřili jsme je. Budou muset stáhnout štíty, abychom se mohli dostat dovnitř.
Můžeš Amy poslat zprávu?
Telepatické obvody jsou v provozu.
Který z nich je Amy? Ten hezký?
- Co se děje? - Jako bych dostával nějakou zprávu.
- Zdravíčko, hezoune. - Co to sakra je?
Bez obav. Jen telepatické dorozumívání.
- Ne, to je Rory. - Musíš se dostat do staré řídící místnosti.
Cestu tam ti vepíšu do hlavy.
- Až se tam dostaneš, použij fialovou páku na stažení štítů. - Hezoun?!
Budeš mít zhruba 12 vteřin, než se ta místnost sloučí s nehostinnou matricí.
Až se tam dostaneš, pošlu ti heslo. Hodně štěstí.
Co to bylo?
To byla ta šíená ženská s Doktorem.
Musíme jít dál.
Jak má vůbec sám stáhnout štíty?
Dům je v řídící místnosti.
Poslala jsem ho do jedné z těch starších.
Žádné staší nejsou, všechny jsem je vymazal nebo předělal.
Já je archivuji. Už jich mám asi 30.
- Ale zatím jsem téma interiéru vyměnil jenom tak tucetkrát? - Ano, zatím.
Nemůžeš archivovat něco, co se ještě nestalo!
Oprava, ty nemůžeš.
Co se stalo se světly?
Se světly nic není.
Zase se nám vrtá v hlavách.
Chvíli tu vydrž.
Co se děje?
Vydrž.
Nenechávej mě tu, skoro nic nevidím!
Nc mi není. Jdi za mým hlasem.
Co se stalo? Kde jsi?
Jen jsem se praštil. Pojď za mnou.
Chytni mě za ruku.
Tudy, utíkej!
Jde ti to, ty sexy věcičko!
Takže ty mi tak vážně říkáš? Tak já se jmenuji?
To si teda piš!
Už vidím, Rory.
To byl ten Synovec. A pořád jde po nás.
Kam máme teď jít?
Jsme tu. Měla mi poslat heslo.
Crimson, jedenáct, požitek.
Petrichor. Mám to prostě říct?
Už jsem to řekl.
Řekla ti, co to znamená. Vůně prachu po dešti.
Nejde o ty slova, ale o jejic význam.
TARDIS funguje telepaticky. Musíš nad tím přemýšlet.
Už se blíží!
Crimson, jedenáct, požitek.
Vůně prachu po dešti.
Co je to za místo?
Další řídící místnost?
Štíty!
Mám to.
Dokázali to, štíty jsou dole!
Jak jste to tu našli? Tohle místo není v plánech.
Doufal jsem, že mi budete moct sloužit společně se Synovcem.
Ale jsou s vámi jen potíže.
Synovče,
zabij je.
Blížíme se. Uhnete nám z cesty.
- Kudy se blížíte? - Já nevím! - No bezva!
Nevydrží to.
Drž se!
To vůbec není dobrý.
Ještě to není za námi, vydrž.
Amy, tohle je...
Je to moje TARDIS.
Až na to, že je to žena. A moje TARDIS.
Ona je TARDIS?
A žena. A TARDIS.
To sis musel vážně hodně přát.
Ticho, takhle to není.
Zdravím, já jsem...
sexy.
Pořád ticho!
Prostor byl narušen. Synovče, zabij je.
- Kde je Synovec? - Stál přesně tam, kde jste se zhmotnili.
- To jsme ho asi rozložili. - Což znamená?
Zrovna ho dýcháte.
Další Ood, kterého jsem nedokázal zachránit.
Doktore, tebe jsem nečekal.
To jsem celej já. Starej dobrej neočekávanej já.
Otázkou dne zůstává, jak se tě zbavím. Mohu ovládat gravitaci...
Nebo vysát vzduch a sledovat, jak se dusíte.
- To udělat vážně nechceš! - A pročby ne?
Protože pak bych ti nemohl pomoct. Poslouchej motory!
Nemáš dostatečný tah a dobře to víš.
Jen se mnou se můžeš dostat skrz trhlinu do našeho světa.
A právě v něm je dost jídla!
Jen nám musíš slíbit, že nás nezabiješ.
To nemůžeš myslet vážně!
Smrtelně. Určitě se můžu spolehnout na jeho slovo.
Doktore, je v jendom ohni. Chce vodu.
No tak, stařičká. Ještě to vydrž!
Vždycky se mi líbilo, když jsi mi říkal...
stařičká.
Chceš moje slovo? Ale jistě.
Slibuji.
Fajn, věřím ti. Teď jen odstraň 30% místností. To ti zajistí dostatečný tah.
Zahaj podprogram Sigma-9.
Proč bys mi tohle všechno říkal?
Protože se chceme do našeho vesmíru vrátit stejně jako ty.
A protože jsem dobrák.
Vskutku mohu odstranit pár místností a zároveň se zbavit havěti, když nejdřív odstraním vás!
Děkuji, Doktore. Byl jsi mi velmi nápomocný.
Sbohem, Pane času.
Sbohem, lidičkové. Sbohem, Idris.
To bys sice mohl, ale bude ti to na prd.
Živé bytosti se ze zrušených místností automaticky přenesou do hlavní řídící místnosti.
- Ale díky za svezení. - Teď jsme ve tvém vesmíru.
Proč by ale mělo záležet na tom, ve kterém zemřeš? Zabít tě mohu kdekoliv. Boj se mě,
zabil jsem již stovky Pánů času.
Ty se boj mě. Já je zabil všechny.
Nerozumím. Tady přece žádný les není.
Jasně, máš recht. Vyhrál jsi.
Můžeš nás zabít mnoha rozmanitými způsoby, ale ještě před tím ti musíme pogratulovat, že jsi byl tak skvělý protivník!
Nás jsi sice porazil, ale to rozhodně neplatí o samotné vědomé matrici TARDIS,
kterou jsi vyrval právě odtud a vožil ji do idského těla.
- Doktore, nedýchá. - To by stačilo!
Ne, to by teda nestačilo!
V lidském těle měla TARDIS pomalu vyhasnout daleko odtud,
jenže se na ni teď podívej, Dome.
Myslíš snad, že bych ji měl oplakávat?
Ne. Myslím si, že by sis měl dávat velký pozor na to, koho pouštíš zpátky do téhle řídící místnosti!
Vyrval jsi ji z jejího domova.
Ale teď je zpátky v budce a je zase volná!
Ne, Doktore! Zastav to!
Přestaň!
Sleduj, jak ta moje holka válí!
Větší uvnitř!
- Vidíš to, Dome? - Zastav to!
To je tvůj problém. Velký jak planeta ale uvnitř ní jsi nicotný!
Doraž ho, holka!
Doktore, jsi tu?
Je tu hrozná tma.
Jsem tu.
Hledala jsem slovo.
Velké složité a velmi smutné slovo.
Už jsem ho našla.
Jak zní?
"Naživu".
Jsem naživu!
To přece není smutné.
Je to smutné, když to přejde.
Budu tu napořád.
Ale pouze tehdy jsme spolu mluvili. A i to se blíží ke konci.
Něco jsem nikdy neměla příležitost ti říct.
Sbohem?
Ne. Jen jsem chtěla říct:
Dobrý den.
Dobrý den, Doktore.
Tak strašně ráda tě poznávám.
Prosím tě!
Nechci, abys odešla.
- Jak to jde? - Nastavuji kolem matrice ochranu. Už to bude.
- Bude moct zase mluvit? - Ne.
- Proč ne? - Je v tom nějakej technoháček?
Páni času vlastně přišli na to, že když vezmeš jedenáctidimenzionální matrici a vložíš ji do...
Jo, je v tom technoháček!
Ke konci něco říkala.
Pořád opakovala něco, čemu jsem nerozuměl.
Že jediná voda v lese je řeka. Že prý to jednou pochopíme.
To přece nedává smysl, ne?
Zatím.
V pořádku?
Ne.
Viděl jsem ji zemřít. Nedokážu se zbavit špatnýho pocitu.
Jsem zdravotník.
Tomu se říká být naživu.
To nejlepší, co může být.
Být naživu, o to jde především.
Ještě dvě minutky a vyrážíme.
Orionovo oko je takový poklidný. To se vám bude líbit. Já se toho nikdy nemůžu nabažit.
Co říkáš, miláčku? Kam vezmeme děti na výlet tentokrát?
Hele vás dva. Vždycky je to hlavně o vás, že?
Budete tu i dávno po nás.
Kluk se svou budkou napříč vesmírem.
Od tebe to zní skoro i špatně.
Přitom je to ta nejlepší věc vůbec.
Dům vymazal všechny ložnice, budete potřebovat novou.
Mohli bychom se tentokrát obejít bez palandy?
Palandy jsou super!
Postel se žebříkem, na to nic nemá.
Ale je to váš pokoj.
Po schodech a pořád za nosem, dokud to nenajdete.
Máš ty vůbec nějaký pokoj?
Jsi tam?
Slyšíš mě?
Já starej...
Takže Orionovo oko, nebo kamkoliv, kam potřebujeme.
Dobrý den!
PŘÍŠTĚ
Tělo je plně programovatelná hmota.
Chová se jako živé, ale ovládáme ho my.
Bez nás nezůstane stabilní.
Věř mi, já jsem Doktor.
přeložil Hurley