Takže: Felicity, Harry, Pavel
a Paul. Všichni, tohle je Bill, vaše nová spolubydlící.
Chovej se slušně!
Šest ložnic?
Mám audio vybavení, takže by se hodilo víc místa.
Líbila by se mi vyhřívaná podlaha.
- Tohle je pátá ložnice... - To nemá dveře?
A šestá ložnice je tudy.
Jak vidíte,
tohle nabízí více prostoru.
Co dělají ostatní lidi?
- Jiní mají peníze. - Promiňte...
hledáte místo, kde byste mohli bydlet?
Páni.
Kámo, koukni na tu věž!
Obávám se, že věž není bezpečná.
Koukni na to, Bill.
Jo, ale...
... proč je to tak levný?
Tohle místo je skvělý! Pokoje jsou obří!
Můžu se sem nastěhovat už dnes? Vyhazují mě z koleje.
Ano, ano samozřejmě. Takže, podepíšete smlouvu?
- Ano! - Rozhodně.
Bill?
Mazec!
Co?
Ne, ne, ne, ne! Přestaň!
KLEP KLEP
Tři...
dva...
jedna...
Nic víc nemáš?
- Neříkala jsi, že toho máš kupy? - Díky, že mi pomáháš.
Měl bys to pronajímat.
Jako stěhovák.
Stěhovák? Bill, já jsem Pán času...
- Pán času? Co to je? Tvoje práce? - Ne.
Ne, to jsou moji lidé, moje rasa.
Nezní to jako rasa, spíš jako něco rádoby nóbl "Ano, můj pane!" smekávám klobouk.
Proto jsem se toho vzdal. Utekl jsem.
Páni času! To je sranda.
- Nosili jste róby a velký klobouky? - Ne, vetšinou velký límce.
- Chceš PSČ? - Cože? - Abys našel ten dům.
Biil, TARDIS využívá multidimenzionální časoprostorové koordináty.
Takže víš, kde je?
Dobře, tak sem to PSČ vlož.
Viděla jsem tu ložnici. Ty tu i spíš?
Pokud potřebuji.
- Hotovo? - Jo.
Když potřebuji? To znamená co?
Spánek je pro želvy.
- A pro "Pány času" ne? - Ne!
Pokud jsme zrovna nezregenerovali nebo jsme se pořádně nenajedli.
Zregenerovali?
Ach otázky, otázky, otázky...
Prostě si pamatuj Páni času, to prozatím stačí.
Ach, jsme tady.
Použiji TARDIS a hodím ti to do pokoje.
Zaprvé, nevím který pokoj je vlastně můj,
a zadruhý, to je divný, chci udělat dobrý dojem.
To je v pohodě, prostě... vyndáme všechno z TARDIS a můžeš jít.
Díky za svezení.
Měj se.
To je tvůj dům?
Sdílíme to se šesti lidma. Pronajímá si to.
- Nebyli jste studenti? - Jo, zajímal mě, kde je háček,
ale je to v pohodě, jen je tam trochu průvan.
Průvan?
Myslela jsem uvnitř.
Zajímavé. Pomůžu ti.
Ne, ne, to je v pohodě. Opravdu mi nemusíš pomáhat.
- To opravdu není problém! - Ne, počkej. Upřímně... pokud bys...
Co kdybys jel někam do minulosti, nebo tak...
Ahoj! Kde jsi byla, myslela jsem...
Ach, vy jste Doktor.
- Ano, ahoj, můžu projít? - Jen mi pomáhá se stěhováním.
- Je to jen můj... - Kamarád. | - Děda.
- Počkej,nevypadám tak staře, že bych... - Že bys mohl dlouho nosit tyhle bedny.
Jo!
Je to pro vás taky tak vzrušující?
Páni! Doktor! Legenda!
- Je to můj děda. - Ale no tak!
Takhle se mnou nemluv, prosím.
Dobře, tak dědečku.
Ale už opravdu můžeš jít.
Díky za pomoc. Hotovo!
Dobře.
Čau.
To je tvůj děda? To je úžasný!
Můj si udělal výlet se svým přítelem na Velkou Čínskou zeď,
ale zatli je, protože trochu ukradli.
- Co trochu? - Zdi.
Dobře.
Chceš pomoct?
Jo.
Díkes.
Pořád si myslím, že tu bude jedna z těch knihoven, co ti odhalí tajnou chodbu.
- Jo. - Děsivý.
Pavla jsem potkal hned první den.
Často to dělá.
Sedí v pokoji celé dny. Říká, že se mu tím líp skládá.
Tohle všechno je prázdný.
Jo, tohle je pěkný.
Vybral jsem si pokoj, než jsem to tu vidět.
- Myslela jsem, že chceš být ve věži. - Chtěl bych, ale nevím jak se tam dostat.
Dnes je v parku uvítací párty.
Ostatní nemají zájem, ale mohla by to bejt zábava.
Nebo ne. Každopádně jsem si říkal, že bychom měli uspořádat vlastní párty.
Víš jak, zatrsat.
Volnej styl. Bum!
Jo, to zní super.
- Uvidíme se pozdějc. - Jasný.
Koukni mámo, můj vlastní byt.
Jsi hrdá?
Díky.
Nech toho.
Nejsou to žádný žijící louže, nebo...
divný roboti, velká ryba...
prostě jen novej dům.
A lidi, který neznáš.
To vůbec není děsivý.
Jsem nervní, když nemám signál.
- Jako, kdyby se mělo stát něco špatnýho. - Pořídíme si pevnou linku.
Pevnou linku? To jsme snad ve Skotsku?
Vlastně jsem vybaloval a uslyšel jsem takové... ťapkání.
Malé krůčky, jako v pokoji nademnou.
Co?
Možná oživla nějaká panenka.
Nebo velkej, děsivej pavouk!
- Nejspíš jenom myš. - Jo, my víme, jen si z ní děláme srandu.
Myš? Pokud to je myš tak mizím.
- Co to je? - Pavel?
Pavel je nahoře.
- Běž se tam kouknout Paule. - Proč já? | - Jsi největší.
A nejvíc postradatelný.
Je to v kuchyni.
To je v pohodě, jdu tam.
Možná je to jenom ústřední topení.
- Žádný tu není. - Myslela jsem, že...
- Šel domů. - Jo, to já taky.
- Co tam není? - Ústřední topení.
Koukal jsem se ve vnitř i venku.
Velmi zajímavé. Spousta dřeva.
Proč jsi pořád tady?
Víš, co to je?
To je ohřívač na olej. Možná to budeš potřebovat.
Ani tu není pračka. Plotna je z 30. let.
- Díky moc. | - Zástrčky jsou pro vaše zařízení nekompatibilní.
- Ach, já myslela, že je to jen u mě. - Ne, jsou zastaralé.
Co to je...
za vůni?
- Je to číná? Mám rád čínu! - Doktore...!
Možná, je tu pár starých věci, ale to jen potřebuje trochu úprav.
Není to, jako kdyby tu byla nějaká záhada.
Slyšela jsi venku, jak vrzají stromy, když jsem přišli?
Jo, kvůli větru.
Ani nefouklo.
- Měli byste si najít jinej dům. - To si nemyslím.
- Pokoje jsou fakt velký. - Přesně, tohle je to nejlepší místo.
- Zavolám majitele, aby to vyřešil. - Nemůžeš, není tu signál.
Dobře, tak prostě půjdu do města...
Nazdárek.
Neslyšeli jsme, že jste vešel.
Pro muže jako já, je zdrženlivost jako druhá kůže.
Takže, setkání. Všichni jste zde... Ne, kromě jednoho.
- Pavel je nahoře. - A jeden navíc.
- To je Doktor. - Doktor?
Jo, to je můj děděček.
- Pomáháte s přesídlením? - Jo, tak to je.
Je to bolestivý zážitek ponechat svěřence samotného.
- Samotného ve velkém, širém světě. - Vskutku. Ano.
- Máte děti? - Ano, mám... dceru.
Ale poštěstilo se mi, a je pořád pod mou ochranou.
Dokud to tak bude, tak budu namíru spokojený.
Přišel jsem, abych se ujistil, jestli je všechno podle vašich představ.
Vlastně, je tu pár věcí...
- Ano, chápu. Pokračujte. - Žádný ústřední topěníl.
- Špatný zásuvku. - Pevná linka. | - Nový nábytek.
- Není tu signál. - A co záclony. | - Koberce?
Máte kočku?
Kočku?
Jo, Harry říkal, že slyšel nějaký zvuk nahoře, jako kdyby tam někdo chodil.
Žádné kočky.
Žádné domací mazlíčky.
Chápete, že o nic z toho se nepostarám tento večer?
Ale hned jak to bude možné? Ano. Klepu na dřevo, že udělám vše co budu moct.
To je další věc, dům strašně skřípe.
Všechno čeho se dotkneme dělá: "eeeeurrr!"
Tomu se nedá vyhnout, zlatíčko.
- Jak se dostaneme do věže? - Nedostanete!
Věž je býhradně vyloučená z podmínek našeho ujednání.
Dobře, tak... díky.
- Věž ne, chápu. - Správně.
Zůstáváte tu přes noc?
- Jo. - Ne, nezůstává.
- Nejsem si jistý. - Není k tomu důvod.
- Nejspíš zůstanu. - Není tu volná postel, tak...
Dobře.
Pardon, promiňte. Pardon, pardon, pardon.
Kdo je...
Kdo je Premiér?
Prosím?
Margaret Thatcherová? Harriet Jonesová? Wilson? Eden?
Myslím, že je lepší ponechat vaší vnučku s jejími přáteli.
Zdají se slušní a samozřejmě nad nimi budu bdít.
Postarám se o vaše požadavky ráno. Mezitím, sladké sny.
Beru to zpátky. Ty seš v pohodě.
To on je divnej.
Ach, pračka!
To je divný.
Není tam.
To je ono.
To je ten zvuk co jsem slyšel.
Fascinující...
To jsou jenom trupky. Jdu spát.
- Jo. Já asi taky. - I já, ale zamknu si dveře.
Dědečku?
Haló? Jo.
- Možná bys měl odejít. - Ne, jsem v pořádku.
Nebo bys mohla alespoň jít ven a vyspat se v... autě?
- Jste moc unavení? - No...
- Dobře! Ne, budu se tu povlakovat se Simonem. | - Harrym.
- A Florence. - Felicity. Jo, proč?
- No budeme spolu... blbnout. Jo? - Jo. Dobře. Ano!
- Pustíme si nějaký fláky, ano? - Ano!
Vidíš, umím si dělat přátele. Dej mi mobil.
- Ale proč, není tu signál. - Mobil.
- Žeru to. - Víte, kdo to je?
Jestli vím, kdo to je? Ano, vím, kdo to je.
Jo, je to ze Spotify, takže to nejspíš bude náhodný.
- Little... Mix. - Ty máš ráda Little Mix? | - Očividně.
- Koukni, je tu celej playlist. - Co tam ještě je?
Můžu si s tebou promluvit?
Upřímně Doktore, nic se tu něděje.
Nic divnýho, nic mimozemskýho.
Jen... starej dům a divnej majitel,
což je pro studenty v podstatě typický.
Uvidíme se později pro nějaké zajímavé akce v TARDIS, ale...
v podstatě, tohle je kousek mého života ve které nejsi.
Víš co tím myslím?
- Vím co tím myslíš. - Díky.
Takže si jdeš lehnout.
- Spi sladce. - Dobře...
Možná ještě předtím, bys měla zkontrolovat toho kamaráda,
kterýho nikdo neviděl celý den a z jeho pokoje se line divná hudba.
- Říkali, že to prostě dělá. - Nikdo nic prostě nedělá.
Ty neodejdeš, co?
Ne.
Tvůj kamarád bude nejspíš v pořádku.
Klepu na dřevo.
- Musíme si promluvit o tvým vkusu, co se týče hudby. | - Jdeš nahoru?
Jo.
Sakra, ten dům je jako ze Scooby-Doo.
Bill, pokud se během noci vyděsíš, tak víš, kde jsem, že ano?
- Co? - Kdybys potřebovala třeba pomoc,
nebo tak nějak, víš?
Jo, hmm...
Chápu, že se ti líbim, ale...
promiň, nejsi můj typ.
Víš, většinou táhnu za holkama, takže...
Dobře. Nikdy jsem neměl šanci. Super!
Ježiš! Přestaň!
To je to, o čem mluvím.
- Tohle tě fakt děsí, co? - Ne.
Je to jen otravný. Jdi do postele.
Jasně.
Uvidíme se ráno.
Tak dobrou.
- Proč sis nevzala pokoj vedle mě, jak jsem řikaly? | - Co?
Nevím. To nic neznamená.
- Nejsem na to dost cool? - Ne. Sklapni!
Tohle jsou taky moji kamarádi. Paule, to není vtipný!
- Líbí se ti? - Ne! Koho? Paula? Proč? Ne!
Hele, to není vtipný!
Paule?
Jsi v pořádku?
Kámo...
ten vtip jsme pobraly.
Vidíš? Je v pohodě. Dobře.
Uvidíme se ráno.
Co?
Co se to děje?
Paule?
- Měli bychom jít pro Doktora. - Proč? Co udělá? Přednášku?
Prostě normální den, prostě normální den...
Nahoru!
- Líbí se vám tahle hudba, Doktore? - Připomíná mi to Quincy Jonesone.
Jednou jsem pro něj zaskočil.
Basák, kterého najal, se ukázal být Vocký robot smrti z Klarj Neon.
A co bylo horší, neuměl hrát. Tohle je velmi zajímavé.
- Dveře? - Protože nejsou.
- Co nejsou? - Dveře. Teď už ne.
Zkus to otevřít.
No tak, Širin, to před chvilkou dělala.
- Takže jsou zamčené? - Ne, podívej.
Jsou kompletně utěsněný.
Tomu nerozumím.
- Okenice! - Co s nimi?
Sami se zavřely.
- Utěsněný. - Takže jsme v pasti!
- Možná to je ta myšlenka. - Co tím myslíte?
Co to bylo?
Ne, ne, ne! Něco tu je. Nemůžu být uvězněná!
- Nemůžu! - Počkej!
- Nechoď tam! - Nemůžu být uvězněná!
Super.
Teď jsme tu uvízli.
- Proč jste jí chtěl zastavit? - Poslouchej!
Policie... volám policii, volám...
Co se jí to stalo?
Co se děje?
Myslíte, že je to tak, jak to říkala? Věc?
Možná.
- Takže, je to tam venku? Nebo tady? - Nebo obojí.
- Bojím se. - Neboj.
- Proč ne? - Nepomáhá to.
kdo tam je?
- Bože! - Pavle?
Pavle?
Myslíš, že nás slyší?
Bude to v pořádku.
Tohle se stalo Paulovi? Máme zavolat sanitku?
Není tu signál. Širin, vypni tu desku.
Vydrž, vydrž, vydrž!
Má to něco společného s hudbou?
Udělal ti to někdo?
Nechci vás obtěžovat, ale mám pocit, že je tu problém...
Jak jste se sem dostal? Jsme tu uzavření!
Hudbu může být příjemná, ale takové prostě opakování,
je jenom rozptýlení od nevyhnutelného.
Naděje je takové forma krutosti.
Pavle! Ne, počkejte! Vraťte to zpátky!
Podívejte.
Je propustěn.
Konečně slitování.
Nádherné, že ano?
Přiroda zkrocena.
Je zachovaný ve zdech, v samotné struktuře budovy už navždy.
- Takže, tenhle dům... jí lidi? - Všichni musíme splatit své dluhy.
- Ale vy ne? - Správně!
Jsem vyjimka.
Protože já jsem majitel.
Přišli jste sem, podepsali jste smlouvu.
A nyní...
Je čas zaplatit.
Jdi.
Co je to za hluk?
Ta vež! Byla vzadu budovy.
Logicky, by dveře měli být na konci téhle chodby.
Hledej cestu dovnitř.
Indiana Jones... no tak!
Ano! Věž!
Co když se něco dostalo do dřeva?
Do soustruhů, za omítku, do samotné struktury domu?
Dřevní nymfy,
duchy stromů,
dryády.
Všechno je možné.
Doktore, co to děláte?
Musíme odsud zmizet a zavolat policii.
Kdo je tam?
Provokujete to, Doktore.
- Je to hlasitější! - Vstávat, vstávat, pojď ven!
Očekával jsem něco jinéno. Něco plyného, nebo mikroskopického.
Viděl jsi, jak to prošlo dřevem? Působicí na to na buněčné úrovni.
Tohle nebude ze Země. Co tady děláš?
- Jsi na prázdninách? Harry, sežeň krabičku od zápalek. | - Cože?
- Dobře, tak na boty. Ať to neuteče! - Co jste myslel tím "ne ze Země"?
Pojď sem maličkej!
- Doktore... - Hýbe se rychle!
- Kde je ta krabice? - Doktore! | - Co?
Aha.
Tak tohle už začíná dávat smysl.
Ano, skutečně dryády.
Musíme se odsud dostat.
Nemůžeme!
Tudy Harry!
- Jaký má smysl se shovávat ve skříni? - Tohle není skříň!
Co to jsou?
Vypadají jako hmyz, ale říkáte, že můžou zavírat dveře a uvěznit nás?
Nejsou jenom ve dřevě,
stávají se samotným dřevem. Naprosté zamoření.
- Zamoření Dryádami! | - Je to jako kdybyste něco takového už viděl.
Vlastně ne. - Říkal jste, že nejsou ze Země.
No, mohou pocházet z téhle planety, ale nikdy jsem je ještě neviděl. Ty jo?
- Tak se jmenují? Dryády? - No tak jim říkám já.
- Zešílel jste. - Nemůžu jim prostě říkát roztoči, no ne?
Něco tam leží.
Otče?
Jsi to ty?
Možná to patřilo rodině, která tu předtím žila?
Je tu šest krabic, Harry.
Smlouva o pronájmu. Stejně jako naše.
Šest podpisů.
"Jake Christie, Annie Wrenová, Jonathan Frost..."
Jaké tam je datum?
1997.
"Sarah Tillerová, Mark Hopethorne, Carl Richards."
Nastěhovali se sem.
relaxovali...
šli do svých pokojů...
a zpanikařili.
Zamoření.
Doktore!
1977.
1957. Každých 20 let...
Něco se blíží.
Dobře.
Christie, Wrenová, Frost, Tillerová, Hopethorne, Richards.
Pět skvělý mladých duší.
Jako všechny ostatní.
Kde jsou?
V domě.
Co? Kde? Neviděli jsme je.
Myslím tím, že jsou v domě.
Ve dřevě, Harry.
Myslíte si, že jsem nezvážil následky, Doktore?
Tak proč to dělat?
Moje dcera umírala.
O čem to mluvíte?
Nic se nedalo dělat...
dokud ji tato stvoření nezachránila.
Udělali bychom cokoliv, abychom je ochránili.
Vaše dcera je tu, je v domě, že ano?
Vskutku.
A musí přežít.
Musíme se odsud dostat!
Harry, zůsťan se mnou! Vrať se, Harry! Vrať se!
Doktore!
Pusťte ho!
Bůh požehnej jeho duši.
Bill! Je Bill v pořádku?
Raději byste si měl dělat starosti o vás, Doktore.
Váš pokročilí věk, znamená, že máte méně energie, méně... hmoty,
ale vezmou si to, co mohou.
Ten hmyz udržuje vaší dceru naživu. Jak to funguje?
No tak, odvolejte je.
Možná bych vám mohl pomoci. Jsem Doktor.
Jsi v pořádku?
Neměla jsem návštěvu tak dlouho.
Jmenuji se Eliza.
Já jsem Bill. Tohle je Širin.
Hoj.
Ráda vás poznávám.
Bill...
Koukni.
Co je?
Máš něco... přímo...
přímo tady.
Jsem slavná, vezměte mě odsud, jo?
Bill...
Šváby. Měli jsme je, když jsem byla v Maroku.
Bez problému. Jdeme.
Širin?
Ale ne! Ale Ne!
Mám to v noze!
Širin!
Nerozumím domu... je...
Je to znepokující. Chápu to.
Ale otec říká, že musíme přežít.
Elizo, tohoto muže se neboj, říká, že by ti mohl pomoci.
Jak se máš, Bill?
Jsem v pořádku, jo. Širin...
- Roztoči? - Jo.
Harry taky.
Ve zkratce, je to její otec a udržuje ji naživu s broukama přes 70 let.
Tvoji kamarádi jsou jídlo. Řekl jsem, že bych mohl... pomoct.
Ty musíš být Eliza. Jak se cítíš? Prohnilá?
Je mi docela dobře.
- Podejte svou léčbu, Doktore. - Jaké je její historii? Co se stalo?
- Elizo, byla jsi velmi nemocná? - Ano. | - Ano?
Doktoři to s tebou vzdali,
ale jednoho dne ti tvůj otec přinese dárek...
Kde jste je našel? Na střeše? V zahradě?
Nalezl jste ten hmyz. Přinesl jste ho to domu,
protože jí je chcete ukázat. Nejspíše jenom proto, abyste jí potěšil.
- Nemohl jste vědět, co to je. - Můžete jí pomoc nebo ne?
Pomáhám! Takhle pomáhám!
Jak jste zjistil o jejich unikátních schopnostech?
Přinesl jste je sem?
Přinesl jste je sem, ale co je aktivovalo?
- Použil jste ladičku, ale... - Pavel měl nahrávku... housle?
Pronikavý zvuk. Ano.
Pomáhá jí to spát.
Pronikavý zvuk.
Ponecháte svou dceru, na noc samotnou, nebo si to alespoň myslíte.
Hudba je probudí. Začnou pracovat.
A ráno ji naleznete vzpruženou.
Jen... trochu prkenou.
Uvědomíte si, že to je způsob, jak může přežít...
A dost!
Ne, počkejte. Doktore, to nedává smysl.
Nemůžeš mě vyrušovat. Dělám tu chytrého.
Proč by sebral hmyz ze zahrady a přivedl je ukázat své nemocné dceři?
- Všichni milují hmyz. - Já ne!
Je fascinující.
Dobře.
Tak zadruhý, on není ze dřeva.
Je jako my.
Je...
Ano.
Takže, pokud je to její otec a byla zachována před 70 lety...
Ty...
Tobě nic neunikne, Bill.
A vám uběhli léta.
Nerozumím tomu.
Zapomněl jsem, že délka lidského života není tak dlouhá, že ne?
Nenech, aby tě vyvedli z míry.
Co si pamatuješ z minulosti, Elizo?
Můj... otec...
ví, co je nejlepší.
Ano, roztoči zachovali její vzhled a hlas, ale vzpomínky.
- Není tvůj otec, mám pravdu? - Ne!
- Přestaňte mluvit! - Otče?
Co se děje? Nerozumím tomu.
Tvůj otec, by měl lepší věci na práci, než si hrát s hmyzem v zahradě.
Ale on není tvůj otec.
Když jsi byla nemocná, tak byl poslán ven z domu doktory,
kterým se nedařilo zachránit jeho matku!
Jeho... matku?
Elizo, je to tvůj syn.
Tvůj milující syn.
Můj syn?
Odpusť mi...
Odpusť mi.
Když jste viděl, co ty stvoření udělala,
tak jste to pochopil, že ano?
Roztoči můžou udržet vaší matku naživu,
pokud je ochráníte.
zkrotíte je, nakrmíte.
Pokud byste mohl mohl zachránit tu, která vás přivedla na tento svět, neudělal byste to?
Vaše mlčení je potvrzení.
Dělala jsem to, co jsi mi řekl, protože jsem myslela, že to víš nejlíp.
Ale já...
- Já jsem tvá matka... - Ano..
A ty...
Všechny ty děti, které jsi vzal!
Říkal jsi, že je to nezbytné!
- Že nemáme na výběr. - Je to tak, tak to bylo.
To znamená, že můžeme zůstat spolu. Nerozumíš tomu? Byli jsme šťastní!
Nechal jsem naše životy tajemstvím.
A to tajemství musí zůstat.
Přinesl jste jí jenom trápení a zmatení!
Budete odveden, jako ostatní!
Dobře... teď je čas na plán.
- To bylo všechno. Říct to a prozpěvovat. - Tak to bys měl začít.
Elizo, lidé zemřeli a budou umírat dál, pokud to nezastavíš přímo teď.
- Jak to můžu zastavit? - Jsi rodič!
To ty jsi ve vedení!
To je ono!
Dělejte to, co vám říkám! Já vás kontroluju!
Ne.
Jsem to já.
Já je ovládám.
Elizo, skoncuj to s nimi, vem si je, nebo zemřeš!
Zničí tě!
Jaký má smyl přežívat, pokud nikdy nikoho nevidíš,
pokud se schováváš před světem?
Kdy jsi naprosledy otevřela okenice?
Uvítací párty v parku.
Přesně. Nový přátele.
Ohňostroje! Takový by měl být život!
Vzpomínám si...
Můj synu...
Konečně mě opusť.
Běž si prohlédnout svět.
Ne! Nechci!
Pokud s nimi neskončíš...
- Tak já ano! - Johne!
Můj chlapečku, tohle musí skončit.
Ne! Nesmíme skončit!
Musíme je zničit.
Je to náš čas.
Ne, já nechci!
Ne, ne...
Děkuji.
- Musíme se odsud dostat. - Je to...?
Ano, tvoje kamarádka. Obnovuje je!
- Myslela jsem, že jsi mrtvá! - Jsi v pořádku?
Já? Jsme v pořádku.
- A co ostatní? - Jdeme!
Musíme se odsud dostat. Hned!
Jdeš špatně! Špatně, špatně!
Bum a máme pryč zálohu-
Sakra, to je náš dům.
Pryč.
Tak dobře, lidičky, zpátky k realitkám!
Příště více štěstí!
Ach, tady je! - Jsi veselej. To se mi nelíbí.
Bill mi řekla, že jste byli na výletě. Vidíte?
- Co mám vidět? - No...
Nemusíte do vesmíru, abyste našel monstra.
Je tu dost věcí, co vás může zabít přímo tady na Zemi.
To je výsledek.
- Vlastně ani nemám hlad. - No já jo.
Očividně.
Dobře, můžeš si dát na zbytek večera volno.
Jdi dělat to, co děláš.
Vlastně, co děláš? Ne! Raději mi to neříkej.
Jen se chci na tohle podívat.
Náš návštěvník je poslední dobou poněkud neklidný...
- To dokážu vyřešit. - Ne, to je v pořádku, nevadí mě to.
Dobrou noc, Nardole.
Tak jo.
Dobrou noc, pane.
Uvidíme se ráno.
Piáno?
Vy jste tam dal piáno? Proč?
Dobrou noc.
Vy se prostě nepoučíte, co pane?
Hoj!
Chceš jíst? Mám něco mexicského!
Podívej, vím, že ti to všechno chybí.
Ale já jsem tu taky uvězněný. Oba jsem tu vězni.
Tak co říkáš? Dáš si?
Mám pro tebe taky nový příběh.
Je tu strašidelný dům a stínky z vesmíru.
A spousta mladých lidí je sežrána.
Jdu tam.
PŘÍŠTĚ
Důlní stanice. Chasm Forge. Posádka o 40 lidech.
Haló?
Čtyři přeživší.
Jedno nouzové volání.
Zabili je vlastní skafandry.
To znanemá, že se tu prochází 36 mrtvol.
Pokud chceme dýchat dál, tak máme jenom jednu možnost.
Nikdo z nás nemá více než 3000 nádechů.
Tak je přestaň plýtvat.
Překlad: Blackthunder